Читати книгу - "Війна світів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ну, а що вони ще пишуть? — насилу спромігся він. — І де це: в Австралії чи в Америці?
— Ні там, ні там, — відказав матрос. — Тут.
— Боже! — здригнувся містер Марвел.
— Коли я кажу тут, — на превелику полегкість містера Марвела пояснив матрос, — то це не значить саме в цьому місці, а десь неподалік.
— Невидима людина! — повторив містер Марвел. — І що ж вона робить?
— Все, — відповів матрос, допитливо вдивляючись в містера Марвела, і додав: — Усяке неподобство.
— Я вже чотири дні не бачив газет, — сказав Марвел.
— З’явився він уперше в Айпінзі.
— Ну?
— Відтіля й почав. А звідки він узявся — цього нібито ніхто не знає. Ось тут: “Надзвичайна пригода в Айпінзі”. І в газеті сказано, що все це чиста правда!
— О Боже! — вигукнув містер Марвел.
— Справді, історія незвичайна. Свідчать про це священик і лікар, які бачили його цілком ясно… Вірніше, не бачили. Жив він, пишуть, у заїзді “Карета й коні”, і ніхто, здається, й гадки не мав про його нещастя, доки під час однієї сварки там не зірвали йому з голови бинтів. Тільки тоді помітили, що голова в нього невидима. Його зараз же спробували забрати, пишуть, але він скинув одяг і йому пощастило вислизнути, правда, після запеклої колотнечі, коли він серйозно поранив, як тут пишуть, нашого достойного і шановного констебля, містера Джеферса. От так штука, га? Наведено й прізвища, й усе інше.
— О Боже! — сказав містер Марвел, нервово озираючись і намагаючись навпомацки перелічити гроші в кишені. Аж раптом у нього в голові майнула нова, досить дивна думка. — Надзвичайно чудна історія, — зауважив він.
— Авжеж! Просто незвичайно! Ніколи не чув я досі про невидимих людей, але тепер доводиться чути про такі дивні речі, що…
— Оце й усе, що він зробив? — спитав Марвел, силкуючись прибрати невимушеного вигляду.
— А хіба цього мало?
— А він часом не повернувся туди знову? Чи зник, і кінці в воду?
— Зник, та й усе, — відповів матрос. — Вам що, цього не досить?
— Цілком досить.
— Ще б пак, — сказав матрос. — Як на мене, то досить.
— А спільників у нього не було? Про це не пишуть? — збентежено запитав містер Марвел.
— Хіба вам мало одного такого? — спитав матрос. — Ні, хвалити Бога, спільників він не мав.
Матрос повільно хитнув головою і вів далі:
— Мене аж нудить, як тільки подумаю, що він вештається десь тут поблизу. Тепер він на волі і, як гадають, подався дорогою на Порт-Стоу. Цебто якраз сюдою. Куди там всякі ваші американські дива проти цього! Подумайте лише, чого може він накоїти! Що було б з вами, якби він хильнув трохи зайвого та закортіло йому напасти на вас? Уявіть собі — він захоче грабувати; хто зможе перешкодити йому? Він може залазити куди схоче, преспокійно красти; може пройти крізь кордон поліції з такою легкістю, як ми з вами могли б утекти від сліпого. Навіть легше! Бо в тих сліпих, кажуть, надзвичайно гострий слух. А коли б він наглянув десь винце, яке б йому припало до смаку…
- І справді, в його руках усі козирі, - сказав містер Марвел. — Але…
— Маєте рацію, — погодився матрос, — усі.
Весь цей час містер Марвел уважно оглядався навкруги, прислухаючись до якихось ледве чутних кроків, намагаючись вловити якісь непомітні рухи. Нарешті він, здавалося, наважився. Він кахикнув у руку, ще раз озирнувся, прислухався, а потім нахилився до матроса і стишеним голосом мовив:
— Бачите, я випадково знаю дещо про невидиму людину. З приватних джерел.
— Ну? — здивувався матрос. — Ви?
— Так, — відповів містер Марвел. — Я.
— Ого! — гукнув матрос. — І дозвольте спитати…
— Ви будете вражені, - прикриваючи рукою рот, сказав містер Марвел. — Це — незвичайна річ.
— Правда?
— Бачите… — почав був Марвел конфіденціальним тоном. І раптом вираз на його обличчі неначе якимсь дивом змінився. — Ой! — скрикнув він і аж підскочив. Обличчя його скривилося від болю. — Ой-ой! — скрикнув він знову.
— Що з вами? — здивувався матрос.
— Зуб розболівся, — пояснив містер Марвел, підносячи руку до вуха і хапаючись за книжки. — Ну, мені, мабуть, треба йти, — сказав він, кумедно соваючись на лаві й відсуваючись від свого співбесідника.
— Але ви ж саме хотіли розповісти мені про невидиму людину, — запротестував матрос.
Містер Марвел нібито радився сам з собою.
— Брехня, — мовив Голос.
— Це брехня, — повторив містер Марвел.
— Так у газетах пишуть, — спробував заперечити матрос.
— Брехня
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Війна світів», після закриття браузера.