Читати книгу - "Хроніка заводного птаха"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
У саду порожнього дому кам’яний птах все так само, піднявши догори дзьоба, вдивлявся в небо. За останній час він, здається, помітно потемнів й облупився. Його погляд чомусь напружився — так, наче наткнувся на якесь особливо похмуре видовище. Якби птах міг, то відвернувся б від нього, але зробити це не мав сили. Його очі, прикипівши до чогось у небі, мусили туди дивитися. Високий бур’ян навколо кам’яної статуї птаха стояв, немов хор у давньогрецькій трагедії, що, затамувавши подих, очікує одкровень оракула. Телевізійна антена на даху незворушно стирчала своїми сріблястими щупальцями в задушливому повітрі. Під палючим літнім сонцем усе на землі сохло й знемагало.
Окинувши поглядом порожній дім, я зайшов у двір Мей Касахари. Вона розмістилася на пекучому осонні, уникаючи прохолодної тіні, яку кидав на землю дуб. Лежала горілиць у шезлонгу в неймовірно вузькому бікіні шоколадного кольору — смужечці тканини із шнурочками. «Невже людина може плавати в чомусь такому?» — засумнівався я. На Мей були ті ж самі окуляри, що й під час першої зустрічі, обличчя вкрилося великими краплями поту. Під шезлонгом лежав великий білий рушник, крем для засмаги й кілька журналів. Валялися також порожні банки з-під «спрайту», одна з яких правила за попільничку. На траві я помітив пластиковий шланг, недбало кинутий після попереднього користування.
Коли я підійшов, Мей підвелась і, простягнувши руку, вимкнула радіо. Порівняно з попереднім разом вона мала набагато засмагліший вигляд — так, ніби щоразу наприкінці тижня їздила на море. Усе її тіло — від мочок вух до кінчиків пальців на ногах — щільно засмагло. Напевне, вона щодня тільки те й робила, що пеклася на сонці. Можливо, й тоді, коли я сидів на дні колодязя. Я озирнувся навколо. У саду майже нічого не змінилося: той самий, дбайливо підстрижений просторий моріжок і ставок, усе ще без води, від самого вигляду якого пересихало в горлі.
Присівши на сусідньому з Мей шезлонгу, я вийняв з кишені лимонні карамельки. Від спеки вони розм’якли й прилипли до паперової обгортки.
Якийсь час Мей мовчки придивлялася до мене, а потім сказала:
— Заводний Птаху, що це за пляма на вашому обличчі? Родимка?
— Мабуть. Та, правду кажучи, сам не знаю, що це таке. І не помітив, як вона з’явилася.
Мей підвелася вище й пильно дивилася на моє обличчя. Стерла пальцем краплю поту біля носа й підсунула догори окуляри. Тепер її очей за темними лінзами майже не було видно.
— І не здогадуєтеся, де і як вона з’явилася?
— Зовсім.
— Зовсім?
— Побачив у дзеркалі після того, як вибрався з колодязя. Правду кажу.
— Болить?
— Не болить і не свербить. Лише трошки тепла.
— До лікаря зверталися?
Я похитав головою.
— Подумав, що не варто.
— Можливо, — сказала Мей. — Мені також лікарі не до вподоби.
Я зняв кепку, сонячні окуляри й витер хусточкою піт з чола. Моя сіра майка під пахвами потемніла від поту.
— Чудовий у тебе купальник, — сказав я.
— Дякую.
— Ніби виготовлено з відходів виробництва. Ефективно використано обмежені ресурси.
— Коли вдома нікого немає, я бюстгальтер завжди знімаю.
— Ну-ну!..
— Бо нема особливо чого прикривати, — сказала вона, ніби виправдовуючись.
Груди під бюстгальтером і справді були ще маленькі, без опуклостей.
— І ти в цьому коли-небудь плавала?
— Ніколи. Я взагалі не вмію плавати. А ви, Заводний Птаху?
— Умію.
— Скільки пропливаєте?
Я перевернув язиком карамель у роті.
— Скільки заманеться.
— Навіть десять кілометрів?
— А чому б ні? — відповів я й уявив собі, як плаваю на Криті в морі. «Чистісінький білий пісок і море, густого, як виноградне вино, кольору», — було написано в путівнику. Я не здогадувався, що таке море, густого, як виноградне вино, кольору. Мабуть, непогане. Я знову витер піт з обличчя.
— Дома нема нікого?
— Усі махнули на дачу в Ідзу.[41] Кінець тижня — поїхали купатися. Усі — це батьки й молодший брат.
— А ти не поїхала?
Мей тільки ледь-ледь здвигнула плечима. З-під рушника вийняла пачку «Short Hope», сірники й закурила.
— Який у вас страшний вигляд, Заводний Птаху!
— А чого б йому таким не бути, якщо я кілька днів сидів на дні темного колодязя і майже нічого не їв і не пив?
Мей зняла окуляри й повернулася обличчям до мене. Глибокий шрам біля її ока все ще залишався.
— Заводний Птаху, гніваєтесь на мене?
— Не знаю. Мені треба стільки передумати, що нема часу для гніву на тебе.
— Дружина повернулася?
Я похитав головою.
— Недавно листа прислала. Вона більше не повернеться. Якщо написала, що не повернеться, то так і буде.
— Коли щось вирішила, то вже свого наміру не змінить?
— Ні.
— Як мені вас жаль, Заводний Птаху! — сказала Мей і, підвівшись, легенько торкнулася рукою мого коліна. — Як мені вас жаль! Може, ви мені не повірите, але я збиралася наприкінці витягти вас із колодязя. Я просто хотіла вас трохи налякати, помучити. Настрашити, щоб ви закричали. Хотіла перевірити, наскільки ви здатні володіти собою й не панікувати.
Я не знав, що відповісти, а тому мовчки кивнув.
— А ви повірили в те, що я сказала? Що збираюся вас там заморити?
Я довго скручував у кульку обгортку лимонної карамельки.
— Не знаю. Мені здалося, що ти правду кажеш, і водночас — що лякаєш. Я не міг збагнути змісту твоїх слів, бо коли сидиш у колодязі й розмовляєш з кимось наверху, голос звучить дуже незвично. Зрештою, не важливо, що ти мала на увазі. Розумієш? Реальність складається, так би мовити, з кількох шарів. Так що в тій реальності ти, можливо, й справді збиралася мене вбити, а в цій — може, й ні. Гадаю, усе залежить від того, в котрій реальності перебуваєш ти, а в котрій — я.
Я запхав скручену в клубок обгортку карамельки в порожню банку з-під «спрайту».
— Заводний Птаху, я хочу вас попросити, — сказала Мей, вказуючи рукою на поливальний шланг, кинутий на траву. — Облийте мене водою. Бо від спеки голова наче дуріє, якщо час від часу не сполоснуся.
Я встав із шезлонга й підняв з трави синій пластиковий шланг, м’який і ще теплий від сонця. Повернув кран у затінку кущів і пустив воду. Спочатку із шланга пішла нагріта вода, майже окріп, а потім вона потроху остигала, аж поки не стала зовсім холодною. Тоді я спрямував її на Мей, що розляглася на траві.
Міцно зажмурившись, вона підставила тіло під струмінь.
— О, як приємно від холоду! А що, якби
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хроніка заводного птаха», після закриття браузера.