Читати книгу - "Граф Монте-Крісто"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Лакей вийшов.
— Змагання з чемності, — сказав Альбер, — правда ваша, маестро Пастріні, ваш граф Монте-Крісто дуже вихований чоловік.
— То ви погоджуєтеся на його пропозицію? — запитав маестро Пастріні.
— Авжеж, — відказав Альбер, — та, зізнаюся, мені жаль нашого воза; і якби вікно в палаццо Росполі не винагородило нас за цю втрату, то я, либонь, таки тримався б мого попереднього наміру. Як ви гадаєте, Франце?
— Зізнаюся, мене теж спокусило тільки вікно в палаццо Росполі, — відказав Франц.
Пропонування двох місць біля вікна в палаццо Росполі нагадало Францові про підслухану ним у Колізеї розмову поміж незнайомцем і транстеверинцем. Якщо чоловік у киреї, як припускав Франц, був тією самою особою, чия поява у театрі Арджентіна так зацікавила його, то він, звісно ж, його побачить, і тоді ніщо не завадить йому задовольнити цікавість.
Заснув Франц пізно. Думки про незнайомця й очікування ранку хвилювали його. Авжеж, уранці все мало з’ясуватися; цього разу таємничий господар з острова Монте-Крісто вже не міг утекти від нього, якщо тільки він не володів перснем Гігеса і, завдяки тому перстеню, здатністю ставати невидимцем.
Коли Франц прокинувся, не було ще й восьмої.
Альбер не мав причини нетерпляче очікувати ранку, то міцно спав.
Франц послав по господаря. Той з’явився до нього і вклонився зі звичною запобігливістю.
— Маестро Пастріні, — сказав Франц, — якщо не помиляюся, сьогодні когось мають стратити?
— Так, ваша ясновельможносте, але якщо хочете, щоб я дістав вам вікно, то тепер уже запізно.
— Ні, — заперечив Франц, — утім, якби я дуже хотів би побачити це видовище, то, певне, знайшов би місце на пагорбі Пінчо.
— О, гадаю, ваша милість не захотіла б мішатися з простолюдом, що завжди юрмиться на Пінчо.
— Напевне, я не піду, — сказав Франц, — та мені хотілося б мати певні відомості.
— Які?
— Про кількість засуджених, про їхні імена і спосіб страти.
— Нема нічого легшого, ваша ясновельможносте. Мені якраз принесли tavolette.
— А що таке tavolette?
— Це дерев’яні дощечки, що розвішуються на вулицях напередодні страти: на них наклеєні імена злочинців, їхні злочини і спосіб страти. Це своєрідне прохання до віруючих помолитися Богові, щоб він послав тим винуватцям щире каяття.
— І вам приносять оті tavolette, щоб ви долучили ваші молитви до молитов віруючих? — недовірливо запитав Франц.
— Ні, ваша ясновельможносте, я домовився з розклеювачем афіш, і він приносить їх мені так само, як приносить театральні афіші, щоб мої гості були обізнані, якби хтось із них захотів бути присутнім від час виконання вироку.
— Ви такі люб’язні, — сказав Франц.
— Можу сказати, — з усмішкою мовив маестро Пастріні, — я роблю все, що можу, для зручності шляхетних чужоземців, що вшановують мене своєю довірою.
— Бачу, любий господарю, і всі будуть розповідати про це, будьте певні. А тепер мені хотілося б прочитати одну з цих дощечок.
— Зараз, — сказав господар і відчинив двері, — я звелів, щоб одну повісили на сходовому майданчику.
Він вийшов із кімнати, зняв із цвяха таволетту і приніс її Францові.
Ось дослівний переклад тієї смертної об’яви:
«Цим доводимо до загального відома, що у вівторок, 22 лютого, першого дня карнавалу, за вироком верховного суду, на П’яцца-дель-Пополо зазнають кари на смерть: Андреа Рондоло, засуджений за вбивство вельмишановного і високоповажного дона Чезаре Торліні, каноніка церкви святого Івана Лютеранського, і Пеппіно, на прізвисько Рокка Пріорі, викритого у спільництві з мерзенним розбійником Луїджі Вампою і членами його ватаги.
Першого буде mazzolato.
Другого буде decapitato.
Просимо побожні душі благати Господа про дарування щирого каяття цим двом нещасним злочинцям».
Це й було те, що чув Франц два дні тому поміж руїнами Колізею, у програмі не сталося ніяких змін: імена засуджених, їхні злочини, спосіб страти — усе було таке саме.
Тож транстеверинцем був, либонь, сам Луїджі Вампа, а чоловік у киреї — то був Синдбад-Мореплавець, що і в Римі, як і Порто-Веккіо і Тунісі, провадив свою філантропічну діяльність.
Тим часом вибило дев’яту годину, і Франц хотів уже будити Альбера, коли ж той, на превеликий його подив, раптом вийшов зі спальні, причому був навіть добре вбраний. Думки про карнавал не давали йому спокою і підняли з ліжка раніше, ніж Франц того очікував.
— Як ви гадаєте, маестро Пастріні, — звернувся Франц до господаря, — якщо ми обидва готові, то чи не заявитися нам до графа Монте-Крісто?
— Авжеж, — відказав той, — граф Монте-Крісто має звичку вставати зарання, і я певен, що він уже години зо дві, як не спить.
— І ви вважаєте, що ми не потривожимо його?
— Певен.
— У цьому разі, Альбере, якщо ви готові...
— Я цілком готовий, — сказав Альбер.
— То ходімо і висловимо нашому сусідові вдячність за його люб’язну увагу.
— Ходімо.
Францові й Альберові варто було тільки перетнути сходовий майданчик. Господар випередив їх, подзвонив, і лакей відчинив їм.
— I signory francesi,[38] — сказав Пастріні.
Лакей уклонився й запросив їх увійти.
Вони пройшли через два покої, опоряджені з розкішшю, якої вони не сподівалися знайти у готелі маестро Пастріні, і ввійшли нарешті до бездоганно обладнаної вітальні. На підлозі лежав турецький килим, а зручні фотелі наче запрошували гостей відпочити на їхніх пругких подушках і вигнутих спинках. На стінах висіли полотна відомих мистців упереміш із розкішною зброєю, на дверях гойдалися пишні штори.
— Якщо ваші ясновельможності зволять сісти, — сказав лакей, — я піду доповісти графові.
І він вийшов іншими дверми.
Коли ті двері відчинилися, звідтіля долинули звуки лютні, які відразу ж замовкли. До юнаків долетів тільки подих мелодії.
Франц із Альбером перезирнулися і знову почали розглядати меблі, полотна і зброю. Що далі дивилися вони на ту розкіш, то чудовнішою вона їм здавалася.
— Та й що ви про це скажете? — запитав Франц свого друга.
— Скажу, любий мій, що наш сусід або біржовий маклер, який зіграв на зниження іспанських фондів, або князь, що мандрує інкогніто.
— Цитьте! — сказав Франц. — Ми зараз про це дізнаємося: ось і він.
Пролунало рипіння дверей, штори розсунулися, і на порозі постав власник усіх тих багатств. Альбер рушив йому назустріч, та Франц так і лишився стояти, наче прикутий до підлоги.
То був не хто інший, як чоловік у киреї, незнайомець у ложі, таємничий господар з острова Монте-Крісто.
XIV. Mazzolato
— Панове, — мовив граф Монте-Крісто, — уклінно перепрошую, що не прийшов перший, та я боявся потурбувати вас, якби заявився до вас о вранішній порі. До того ж, ви
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Граф Монте-Крісто», після закриття браузера.