Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Поміркувавши трохи, Бурек великодушно заявив:
— Тридцять п’ять. — І додав: — Адже ж таке не щодня трапляється.
— Гаразд.
Керн заплатив. Продавець запакував йому флакони. Тим часом жінка, що звалася Бертою, теж підійшла до прилавка — подивитися на цього юнака, який знайшов свого батька. Від збудження в неї грали під щоками жовна, ніби вона жувала щось невидиме.
— А знаєте, — згадав аптекар, — що я вам ще хотів сказати: одеколон цей дуже хороший. Справді, дуже хороший.
— Дякую! — Керн узяв пакунок. — Тоді я, мабуть, скоро прийду заберу решту.
Повернувшись до готелю, він у себе в номері розгорнув пакунок і переклав два флакони в портфель, додавши ще півдесятка брусків мила та кілька пляшечок дешевих парфумів. Він хотів зразу ж спробувати що-небудь продати.
Зачиняючи за собою двері кімнати, він побачив, що з сусіднього номера виходить молода дівчина, середня на зріст, у світлій сукні, з кількома книжками під пахвою. Спершу Керн не звернув на неї особливої уваги; він саме прикидав, яку ціну правити за одеколон. Але нараз йому подумалось: адже ж дівчина вийшла з тієї самої кімнати, до якої він забрів уночі. Він прикипів до місця. Йому здалося, що вона може впізнати його.
Але дівчина, не озираючись, спустилася сходами вниз. Керн почекав ще трохи, а тоді подався коридором навздогін за нею. Йому чогось раптом дуже схотілося побачити, яка вона з себе.
Зійшовши вниз, він озирнувся навкруги, але дівчини не побачив. Тоді він вийшов на вулицю. Сонце, пилюка й ніде ні душі, тільки дві собаки-вівчарки гризуться посеред бруку.
Керн повернувся в готель і спитав портьє, котрий водночас був кельнером і двірником:
— Тут зараз виходив хто-небудь?
— Виходив.
— Хто?
— Та ви ж! — Портьє втупив у Керна очі, сподіваючись, що той заллється невтримним реготом у відповідь на його жарт.
Але Керн не засміявся.
— Я питаю про дівчину, — пояснив він. — Молоду даму.
— Дами в нас не живуть, — буркнув портьє, сердатий, що змарновано такий дотеп. — Тільки жінки.
— Так ніхто не виходив?
— Ви що, з поліції, що так допитуєтесь? — уже з одвертою ворожістю огризнувся портьє.
Керн здивовано витріщився на нього, не розуміючи, яка муха вкусила цього чоловіка. «Дотепу» він навіть не помітив. Вийнявши з кишені пачку сигарет, Керн підніс її портьє.
— Дякую, — крижаним тоном відказав той. — Я такої дешевини не курю.
— Воно й видно…
Керн заховав сигарети й ще хвильку постояв, подумав. Дівчина, певно, десь тут, у готелі. Може, в салоні? І він пішов туди.
Салон був довгою вузькою кімнатою. Цементована тераса перед нею вела в обгороджений муром садочок, де росло кілька кущів бузку.
Крізь скляні дзері Керн заглянув туди. Дівчина сиділа за одним із столів, спершись на нього ліктями, й читала книжку. Більше там не було нікого. Керн не міг стриматись, він одчинив двері й увійшов до салону.
Почувши, як рипнули двері, дівчина підвела очі. Керн зніяковів.
— Добривечір, — нерішуче сказав він.
Дівчина подивилась на нього, кивнула і знову схилилася над книжкою.
Керн сів у кутку. Посидівши трохи, підвівся й узяв зі столу кілька газет. Він раптом здався сам собі досить-таки смішним і вже не радий був, що зайшов сюди. Але встати й вийти отак зразу — це теж здавалося йому майже неможливим.
Керн розгорнув газету й почав читати. Трохи згодом він побачив, що дівчина взяла сумочку, вийняла звідти срібний портсигар, відкрила його, але, так і не взявши сигарети, знов закрила і вкинула в сумочку.
Керн мерщій поклав газети й підвівся.
— Я бачу, ви забули сигарети. Дозвольте вам прислужитися.
Він видобув свою пачку. Дорого дав би він зараз, щоб мати портсигар! Пачка була пом’ята, розірвана. Керн подав її дівчині.
— Правда, я не знаю, чи ви такі куритимете. Портьє допіру погребував.
Дівчина зиркнула на пачку.
— Я курю такі самі.
Керн засміявся.
— Вони ж найдешевші. Ми вже немов розповіли одне одному історію свого життя.
— По-моєму, готель сам їх розпрвідає.
— Теж правда.
Керн витер сірника й підніс дівчині вогонь. Кволий червонястий вогник освітив вузьке смагляве обличчя з густими темними бровами. Очі в дівчини були великі, ясні, уста повні й лагідні. Керн не зміг би сказати, чи вона вродлива й чи подобається йому; в нього тільки було чудне відчуття якоїсь далекої, невловимої спорідненості з нею: він же торкався рукою її грудей, ще навіть не бачивши її самої. Дівчина зітхнула, і раптом Керн, сам розуміючи, що це смішно, хапливо сховав ту руку в кишеню.
— Давно ви з Німеччини? — спитав він.
— Два місяці.
— Недуже, значить…
— А по-моєму, безмірно давно.
Керн здивовано кліпнув очима. Однак потім сказав:
— Ваша правда. Два роки — це недовго. Але два місяці — це безмірно довго. І все-таки тут є своя перевага: чим довше це триває, тим коротші стають місяці.
— А ви гадаєте, це ще довго триватиме? — спитала дівчина.
— Не знаю. Я вже не думаю про це.
— А я тільки про це й думаю.
— Перших два місяці я теж тільки про це думав.
Дівчина мовчала. Вона сиділа, замислено схиливши голову, й курила, глибоко затягуючись. Керн дивився на густе, ледь хвилясте чорне волосся, що облямовувало її лице. Йому хотілося сказати щось незвичайне, розумне, дотепне, але ніщо не спадало на думку. Він силкувався пригадати, як поводились у таких ситуаціях галантні герої прочитаних ним книжок, але пам’ять його немов висохла до дна, та й герої ті, либонь, ніколи не потрапляли до емігрантського готелю в Празі.
— Вам не темно читати? — нарешті спромігся він на слово.
Дівчина здригнулась, неначе думки її були тієї миті десь далеко.
Тоді згорнула книжку.
— Ні. А втім, мені вже й не хочеться читати. Однаково ніщо в голову не йде.
— Але часом це розвіює, — відказав Керн. — Я, коли трапляється якийсь детектив, прочитую одним духом.
Дівчина стомлено всміхнулася.
— Це не детектив. Це підручник з неорганічної хімії.
— Он що! Так ви вчилися в університеті?
— Вчилась… У Вюрцбургу.
— А я в Лейпцигу. Я спершу теж возив із собою підручники. Хотілося нічого не забути. А згодом продав їх. Надто вони важкі, щоб їх носити; а за ті гроші купив одеколону й мила на продаж. З цієї торгівлі я тепер і живу.
Дівчина скинула на нього очима.
— Доброї ж ви додаєте мені одваги…
— Я зовсім не хочу віднімати її у вас, — квапливо мовив Керн. — У мене все було зовсім по-іншому. Я взагалі не мав ніяких документів. А ви ж, мабуть, таки маєте паспорт.
Дівчина кивнула.
— Паспорту
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.