Читати книгу - "Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
І посеред цих поважних, хоч і доволі прозорих пояснень, чому він вирішив змінити свою політику, в очах його раптом блиснув веселий вогник:
— Ти уявляєш собі, як вразить ця новина Тімоті з його слабкими нервами! Закладаюся, що мій любий братик скаже своє слово.
Джун мовчала. Сидячи на бильці крісла, вона височіла над старим Джоліоном, і він не бачив її обличчя. Та ось її тепла щока притулилася до його обличчя, і він зрозумів, що можна не турбуватись: вона сприйняла цю новину спокійно. Старий посміливішав.
— Ти полюбиш батька,— мовив він.— У нього добре серце. Йому трохи бракує твердості, зате вдача в нього спокійна. Він художник, артистична натура і все таке інше.
І старий Джоліон згадав про десять-дванадцять акварелей, схованих під замком у його спальні: тепер, коли його син мав стати власником, він уже не вважав їх дріб'язком, як колись.
— Що ж до твоєї... твоєї мачухи,— провадив він, вимовляючи останнє слово з деяким зусиллям,— то вона дуже достойна жінка, може, трохи плаксива, але щиро любить Джо. А малята — дуже милі!— повторив він, і ці слова прозвучали, як музика, в його урочистих виправдовуваннях.
Джун не знала, що в цих словах втілювалася ніжна любов до дітей, до всього юного, беззахисного, любов, що колись примусила старого Джоліона зректися сина заради такої крихітки, як вона, а тепер, коли все змінилося, відбирала його від неї.
Її мовчанка стривожила старого Джоліона,— він запитав нетерпляче:
— Ну, то що ти скажеш?
Джун сковзнула на підлогу і вмостилася біля його ніг; тепер настала її черга говорити. Вона певна, що все буде чудово, всі вони житимуть у добрій злагоді, і їй зовсім байдуже, що там подумають люди.
Старого Джоліона пересмикнуло. Гм! Отже, люди таки щось подумають! А йому здавалося, що тепер, коли минуло стільки років, вони вже все забули! Ну що ж, нічого не вдієш! Проте він аж ніяк не схвалював того, що сказала з цього приводу онука — на думку людей треба завжди зважати!
Але старий Джоліон змовчав. Почуття його були такі складні, такі суперечливі, що їх годі було висловити.
Так, провадила Джун, їй до людей байдуже; яке їм до цього діло? Вона тільки хоче попросити його про щось — дівчина притулилася щокою до дідового коліна, і старий Джоліон зразу збагнув, що для неї це має велику вагу. Адже він однаково збирається купувати будинок за містом, то нехай купить — вона була б така рада — той Сомсів чудовий будинок у Робін-Гілі. Він зовсім готовий, він просто чудесний, і в ньому ж ніхто тепер не житиме. А їм було б там дуже добре!
Старий Джоліон одразу насторожився. Хіба цей Власник не збирається жити в своєму новому домі? Тепер він називав Сомса тільки цим прізвиськом.
Ні, відказала Джун, не збирається: вона знає, що не збирається.
Звідки вона це знає?
Цього Джун не може сказати, але вона знає. Знає майже напевно! Навряд чи це можливо тепер, коли усе змінилося! В її вухах і досі лунали слова Айріні: «Я пішла від Сомса! Куди ж мені йти?»
Проте вона не сказала про це ні слова.
От якби дідусь купив будинок і оплатив той безглуздий позов, що його вчинили проти Філа зовсім несправедливо! Так було б краще для всіх, і все — геть усе уладналося б!
І Джун обняла діда, міцно притиснувшись до його чола.
Але старий Джоліон вивільнився з її обіймів, і на його обличчі з'явився поважний зосереджений вираз, якого він завжди прибирав, коли йшлося про справи. Він запитав: що це все означає? Здається, вона щось надумала. Мабуть, вона зустрічалася з Босіні?
Джун відповіла:
— Ні, але я заходила до нього.
— Заходила до нього? Хто тебе супроводив?
Джун твердо зустріла його погляд.
— Я ходила сама. Він програв справу. Мені байдуже, як я вчинила — добре чи погано. Я хочу допомогти йому і таки допоможу!
Старий Джоліон знову запитав:
— То ти його бачила?
Погляд його, здавалося, зазирав у її душу.
Джун знову відповіла:
— Ні, його не було вдома. Я чекала, але він не прийшов.
Старий Джоліон полегшено заворушився в кріслі. Дівчина встала й глянула на нього згори: така тендітна, легенька, юна, але воднораз така наполеглива й рішуча; і хоч як його пекла тривога й досада, йому не стало духу насупитись у відповідь на її пильний погляд. Він відчув, що Джун перемогла, що віжки вислизнули з його рук, що він старий і втомлений.
— Ох!— нарешті мовив він.— Боюся, що колись ти таки вскочиш у халепу. Ти хочеш, щоб усе завжди було по-твоєму.
І, піддавшись філософському настрою, що іноді находив на нього, старий Джоліон додав:
— Така вже ти вродилася, така, напевно, й помреш!
І цей чоловік, що у своїх стосунках з діловими людьми, з членами правлінь, з Форсайтами всіх видів, а також із тими, хто не належав до Форсайтів, завжди умів поставити на своєму — подивився сумно на вперту внучку, відчуваючи в ній ту властивість, яку несвідомо ставив вище за всі інші властивості людської вдачі.
— Ти знаєш, що кажуть люди?— спитав він повільно.
Джун зашарілася.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі», після закриття браузера.