Читати книгу - "Пташиний спів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ходімо, — сказав Стівен. — Пошукаємо інше місце.
— Чому? Я тільки-но почав...
— Тут надто сумно. Ходімо, — Стівен поклав монети на стійку.
На вулиці вже вечоріло, і Стівен не хотів зіпсувати першу відпустку Елліса своїми думками.
— Обирайте будь-який заклад, — сказав Стівен. — За мною випивка.
Вони пройшли повз собор, який до рівня нижніх вікон був закладений мішками з піском. Кам’яна кладка залишилася цілою, але деякі вікна залишилися без скла. Стівен помітив, як багато на вулицях жінок у траурному одязі.
Вони зайшли у бар під назвою «Aux Huîtres»[7], де не подавали устриць. У барі було повно солдатів різних національностей: англійців, французів, бельгійців, португальців. Стівен купив пляшку шампанського та наповнив келих Елліса. Піднявши склянки, вони випили за здоров’я один одного.
Стівен хотів якомога швидше досягти стану забуття. Звикнути до відносно нормального світу було важче, ніж він думав. Присутність такої кількості солдатів дратувала. Він знав, що лише вчора більшість з них повзала по пояс у багнюці разом з пацюками, — а тепер вони сидять тут з блискучими ременями та гладенько поголеними обличчями. Якщо вони зараз можуть так добродушно сміятися, на яку ще брехню вони здатні?
Жінки в Ам’єні, котрі не оплакували своїх чоловіків, доброзичливо ставилися до іноземних солдатів. Вони дозволяли пригощати себе випивкою, сідали до них за столики і намагалися зрозуміти незграбну французьку англійських офіцерів.
Ще раніше, ніж Стівен допив другий келих, з’ясувалося, що Елліс самовільно записав його у перекладачі. У барі сидів сором’язливий майор років тридцяти і намагався приховати свою зніяковілість між великими хмарами диму, котрі він випускав з рота, поки його товариш — офіцер із шотландського полку — пробував порозумітися з француженкою, котра пила вино та голосно розмовляла.
— Скажіть йому, що він дуже хоче показати їй свій бліндаж, — попросив шотландець.
Стівен переклав спочатку запрошення, а потім її відповідь:
— Вона каже, що він симпатичний чоловік, і питає, чи не хоче він запросити її кудись на вечерю, — переклад Стівена був відвертішим, ніж справжня відповідь жінки.
Майор спробував щось відповісти самостійно, але його знання французької обмежувалися словами «Est-ce que possible pour...»[8]. Промовивши їх, він знов зайняв рот трубкою, супроводжуючи це шляхетними жестами у напрямку жінки.
— Думаю, вона б не відмовилась чого-небудь випити, — сказав Стівен.
— А, зрозуміло. Я перепрошую, я...
— Нічого, я принесу. А ви продовжуйте балачки.
Шотландець спробував пояснити жінці, що такого смішного сказав Стівен, — солдати називали «балачками» ловлю вошей. Але слів «вбивати» та «воші» французькою він не знав, тому пальцями спробував зобразити якусь комаху, а ударом кулаку по столу — процес убивства. Жінка хитала головою і вочевидь не розуміла, тому шотландець дістав запальничку, підніс її до шва своєї куртки, а потім ліг спиною на підлогу та задригав ногами в повітрі.
Коли Стівен повернувся, жінка голосно сміялася. Елліс окинув Стівена невпевненим поглядом, але коли той посміхнувся йому у відповідь, він теж почав сміятися та лупцювати кулаком об стіл. Інші відвідувачі бару терпляче подивлялися в їхній бік. Стівен заплющив очі й швидко випив свою склянку. Він купив пляшку віскі «Old Orkney» і зараз запивав його шампанським. Коли він знову розплющив очі, його вже захопили теплі почуття до тих, хто сидів з ним за столом. Відчутно полегшало.
Шотландець попросив:
— Скажіть їй, що він би хотів узяти її до Парижа на вихідні у свою наступну відпустку. Він хоче сходити у «Мулен Руж».
— «Мулен Руж»! — повторила жінка зі сміхом. — Добре.
Чоловіки зробили комплімент її знанню англійської.
Вона звернулася до Стівена:
— Скажіть їм, що мене навчив англійської один генерал, який тут жив якийсь час.
— Вона каже, що вас скоро мають підвищити до генерала.
Майор похитав головою у сором’язливому зніяковінні. Його gaucherie[9] нагадала Стівенові про Уїра, і йому стало шкода, що його немає з ним. Йому хотілося, щоби бідний дивний Уїр був поруч — такий наївний, але з таким досвідом, якого він сам ніколи б не хотів і про який навіть не думав.
Було очевидно, що шотландець, вдаючи допомогу своєму англійському другові, сподівався сам справити враження на жінку.
— Запитайте, будь ласка, чи леді живе в Ам’єні? І чи є у неї вільна кімната для двох порядних офіцерів з одного з найкращих полків шотландського нагір’я?
Жінка подивилася на Стівена, чекаючи перекладу. Вона мала радісні карі очі та рожеву шкіру.
— Так що? — промовила вона. — Мабуть, він хоче зі мною переспати?
Стівен придушив посмішку.
— Мабуть, так.
Жінка
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пташиний спів», після закриття браузера.