Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Це парфуми? — спитала вона, показавши на невеличкий флакончик.
— Атож! — Керн, правду кажучи, більше сподівався, що її зацікавить мило. Він підняв пляшечку вгору, мов якийсь коштовний самоцвіт. — Славнозвісні парфуми «Фарр» фірми Керн. Це вам не абищо! Не така водичка, як, приміром, оті вироби фабрики Лео, що ними торгує пан Шимек із третього поверху.
— Хм…
Керн відіткнув флакончик і дав жінці понюхати. Тоді взяв скляну паличку, вмочив і провів по її повній руці.
— Спробуйте самі.
Жінка обнюхала руку й кивнула.
— Здається, хороші. А що, у вас тільки отакі малесенькі пляшечки?
— Ось вам і більша. Є й ще одна, зовсім велика. Оця. Вона, правда, коштує сорок крон.
— Нічого, нічого! Оце якраз для мене, я її й візьму.
Керн не вірив собі. Це ж чистих вісімнадцять крон заробітку!
— Якщо ви візьмете велику, я вам дам ще брусок мигдального мила задарма! — на радощах пообіцяв він.
— Чудово! Мило в хазяйстві завжди знадобиться.
Жінка взяла флакон та мило і вийшла з кухні. Керн тим часом поскладав свій крам назад у портфель. Із напіводчинених дверей кімнати пахло вареним м’ясом. І він вирішив теж сьогодні не поскупитись і як слід повечеряти. Супом у їдальні на Вацлавській площі не наїсися.
Жінка повернулася.
— Ну що ж, красненько вам дякую, бувайте здорові, — ласкаво сказала вона. — Ось вам іще бутерброд на дорогу.
— Спасибі.
Бачачи, що Керн стоїть і жде, жінка спитала:
— Ви ще чогось хочете?
— Ну аякже! — Керн засміявся. — Ви ж мені грошей не віддали!
— Грошей? Яких грошей?
— Таж сорок крон! — здивовано відповів Керн.
— А, он що! Антоне! — гукнула жінка в кімнату. — Іди-но сюди! Тут цей парубійко грошей хоче!
З кімнати вийшов чоловіку пропотілій сорочці, в підтяжках. Щось дожовуючи, він обтирав рукою вуса. Керн помітив, що штани на ньому з кантом, і лихий здогад шибнув йому в голову.
— Грошей? — хрипким голосом перепитав чоловік, колупаючи пальцем у вусі.
— Сорок крон, — повторив Керн. — Але ви, мабуть, краще віддайте мені одеколон, коли це вам задорого. Мило можете залишити собі.
— Хм!.. — Чоловік підступив ближче. Від нього тхнуло застарілим потом і свіжою вареною свининою. — А йди-но сюди, хлопче! — Він ширше прочинив двері до кімнати й сказав, показуючи на формений мундир, що висів на спинці стільця: — Ти знаєш, що це таке? Може, мені надіти його та пройтися з тобою до поліції?
Керн відступив на крок. Він уже бачив себе в тюрмі. Два тижні за недозволену торгівлю.
— Я маю дозвіл на проживання, — промовив він якомога байдужіше. — Можу показати.
— Покажи краще дозвіл працювати, — відповів чоловік, не зводячи з Керна очей.
— Я його лишив у готелі.
— Можна й до готелю прогулятися. Чи, може, краще подаруєш пляшечку, га?
— Ну, нехай… — Керн обернувся до дверей.
— Та візьміть же бутерброд! — широко усміхаючись, озвалася жінка.
— Дякую, не треба. — Керн відчинив двері.
— Ти диви! Воно ще й невдячне!
Керн грюкнув за собою дверима й побіг сходами вниз. Він не чув громового реготу, що вибухнув у кухні після його втечі.
— От здорово, Антоне! — аж захлиналася жінка. — Ти бачив, як він чкурнув? Наче за ним вовки гналися! Ще швидше, ніж отой старий єврей, що вдень приходив. Певно, ти йому капітаном поліції здався, він уже й небо в клітинку вздрів!
Антон задоволено вишкірився.
— Бо вони всі бояться мундира! Навіть поштарського. Еге, непогано ми скубемо цих емігрантів? — він лапнув жінку за груди.
— Парфуми хоч куди! — Вона пригорнулась до нього. — Кращі, ніж у того старого єврея.
Антон підсмикнув штани.
— Ну, то напахайся ними, як лягатимемо. Щоб я сьогодні спав із графинею. Там у каструлі ще є м’ясо?
359
Керн зупинився на вулиці й мовив скрушно, повернувши голову в бік кладовища:
— Рабі Ізраїль Лейб! Мене нагріли. На сорок крон. Аз милом навіть на сорок три. Двадцять чотири крони чистого збитку.
Повернувшись до готелю, він спитав портьє:
— До мене ніхто не приходив?
Той похитав головою:
— Ні.
— Точно?
— Ніхто. Навіть президент Чехословаччини.
— Його я й не чекаю, — відказав Керн і пішов нагору.
Його дивувало, що батько не дає про себе знати. Либонь, він уже справді там не живе; або ж його цими днями заарештовано. Керн вирішив почекати ще два-три дні, а тоді знову сходити до пані Ековської.
У своєму номері він застав Рабе — чоловіка, що кричав уночі. Той саме роздягався.
— Ви вже лягаєте спати? — здивувався Керн. — Іще ж тільки дев’ята година.
Рабе кивнув.
— Інакше мені не можна. Так я посплю хоч до півночі. О дванадцятій я щоночі схоплююсь. У такий час вони звичайно приходили в камеру. Я тоді сідаю біля вікна й сиджу годин зо дві, а потім ковтаю снодійне. Так мені вдається більш-менш виспатись.
Він поставив біля свого ліжка склянку з водою.
— А ви знаєте, що мене найліпше заспокоює, коли я сиджу вночі біля вікна? Я проказую вірші напам’ять. Оті, що в школі вчили.
— Вірші? — зчудовано перепитав Керн.
— Еге ж, простенькі вірші. Оцей, скажімо, що співають дітям на ніч:
Час уже лягти спочить,
Очі втомлені склепить.
Боже, ангели ясні Хай глядять мене у сні.
Може, нині був я злий —
Ти цей гріх із мене змий.
Отча ласка й Сина кров Всі гріхи змивають знов.
Рабе стояв у самій білизні посеред напівтемної кімнати, наче якийсь зморений миролюбний привид, і монотонним голосом промовляв рядки колискової пісеньки, невидющим поглядом дивлячись У вечірнє вікно.
— Мене це заспокоює, — повторив він, докінчивши вірш, і всміхнувся. — Не знаю сам чому, але заспокоює.
— Вірю, — погодився Керн.
— Це начебто безглуздо, але воно мене справді заспокоює. Мені стає якось так затишно, неначе я в рідному домі.
Кернові стислося серце й мороз пішов поза спиною.
— А я не пам’ятаю віршів, — сказав він. — Забув геть усе. Мені здається, наче вже ціла вічність минула відтоді, як я ходив до школи.
— Я теж позабував. А тепер нараз усе пригадується.
Керн кивнув і підвівся. Його потягло з кімнати. Нехай собі Рабе спить, та й сам він звільниться віддумки про нього.
— Якби знати, куди подітись увечері, — сказав він. — Чиста кара — оці вечори. Читати в мене давно вже нема чого, а сидіти в салоні та от пережовувати оті балачки — як гарно жилося колись у Німеччині та коли вже все це скінчиться, — теж не маю ніякої охоти.
Рабе сів на ліжко.
— А ви сходіть у кіно. Це найкращий спосіб згаяти
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.