Читати книгу - "Фантастика Всесвіту. Випуск 3"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Він таки подрімав, але недовго й дуже тривожним сном, бо, повернувшись додому, виявив, що пожежники завдали руйнувань майже не менших, ніж завдає вогонь. Намагаючись сполохати папугу, вони оббили струменями води під високим тиском усе листя з дерева, а один неточно спрямований струмінь цотрапив крізь вікно до подружньої спальні й непоправно пошкодив меблі та портрети невідомих предків на стінах. Почувши дзвін, який бамкав на фургоні пожежників, позбігалися сусіди, гадаючи, що дім загорівся, і якби в неділю не були зачинені школи, то могло б дійти і до більшого лиха. Коли пожежники збагнули, що не дістануть папугу навіть із подовжених драбин, вони почали обрубувати гілля сокирами, і тільки вчасна поява доктора Урбіно завадила їм обчикрижити дерево до голого стовбура. Вони пообіцяли вернутися після п’ятої, в разі якщо їм дадуть дозвіл обцюкувати дерево далі, й мимохідь обляпали багнюкою нижню терасу та залу й роздерли турецький килим — улюблений килим Ферміни Даси. Руйнування, проте, були даремні, бо папуга взагалі зник — мабуть, скористався з метушні та безладу й утік через сусідні патіо. Доктор Урбіно довго й марно шукав його в листі, гукав, але так і не почув відповіді ані жодною мовою, ані свистом, ані співом, отож десь годині о третій він зрештою змирився з утечею папуги й пішов спати. Але перед тим дістав миттєву втіху, вдихнувши п’янкий, мов у нічному саду, аромат своєї сечі, очищеної теплою спаржею.
Його пробудив смуток. Але зовсім не такий, який він відчув уранці, дивлячись на мертве тіло приятеля. Ніби невидимий туман спустився йому на душу після сієсти, і він сприйняв це як божественне застереження, що він живе один зі своїх останніх вечорів. До п’ятдесятирічного віку доктор Урбіно зовсім не думав про свої нутрощі. Та з віком почав відчувати їх усередині в той час, як лежав із заплющеними очима після щоденної сієсти, відчував окремо одне від одного, відчував навіть форму свого серця, яке ніколи не знало сну, свою таємничу печінку, свою незбагненну підшлункову залозу, і до нього почало доходити, що навіть найстаріші діди нині молодші за нього і що тільки він залишився живий з легендарних групових фотографій його покоління. Стривожений першими нападками забудькуватості, він удався до засобу, який колись рекомендував один з його вчителів у Медичній школі: «У кого немає пам’яті, той виготовляє собі пам’ять із паперу». Втім, то була ефемерна ілюзія, бо він дійшов тієї крайньої межі, коли людина забуває і те, що означають «нотатки для пам’яті», покладені до кишені. Він обнишпорював весь дім, шукаючи окуляри, які були в нього на носі; замкнувши двері, заходжувався знову крутити ключ; плутався на лекціях, бо забував, з чого почав розвивати свої аргументи або звідки взялися люди, про яких він розповідає. Але найдужче непокоїло його те, що він помалу втрачав довіру до свого тверезого глузду; повільно й неминуче, як ото йдуть на дно під час корабельної аварії, в його голові затуманювалося також відчуття справедливості..
З чистого досвіду, хоч і без наукового обґрунтування, доктор Хувенал Урбіно знав, що більшість смертельних хвороб мають свій запах, але жодна не мала запаху такого специфічного, як недуга старості. Він нюхав його біля розітнутих на анатомічному столі трупів, упізнавав навіть у хворих, які чудово вміли приховувати свій вік, відчував у випарах поту з власного одягу, в слабкому диханні сонної дружини/ Якби доктор Урбіно не був глибоко переконаним християнином на старовинний зразок, він би, мабуть, погодився з Херемією де Сент-Амуром, що старість — стан непристойний, якого слід вчасно позбутися. На щастя, співчутлива природа потурбувалася про повільне й неуникне згасання в старості статевого потягу, і це сексуальне заспокоєння було приємне навіть для такого чоловіка, як він, що колись не пас задніх у ліжку. Тепер йому сповнилося вже вісімдесят перший рік, і він зберіг досить ясну голову, щоб усвідомлювати: до цього світу він лишався прив’язаний зовсім тонесенькими нитками, які могли безболісно обірватись від звичайнісінької зміни пози уві сні, і якщо він удавався до всіх можливих засобів, аби не дати їм обірватись, то тільки зі страху, що не зустрінеться з Богом у темряві смерті.
Ферміна Даса взяла на себе клопіт навести лад у спальні, понівеченій пожежниками, а незадовго до четвертої звеліла віднести чоловікові щоденну склянку лимонаду з колотим льодом та нагадати йому, що час одягатись на похорон. Цього дня доктор Урбіно мав напохваті дві книжки: «Таємниця людини» Алекса Каррелла та «Історія Сан-Мікеле» Акселя Мунте. Ця остання не була ще розрізана, й він попросив Дігну Пардо, кухарку, щоб принесла йому розрізувальний ніж зі слонової кості, що його забув у спальні. Та коли принесли ніж, він уже читав «Таємницю людини» на сторінці, закладеній конвертом від якогось листа: до кінця книжки лишалося зовсім небагато. Читав повільно, думка важко прокладала шлях по звивинах мозку, де струмів ручай головного болю — мабуть, дарма він випив оті півкелишка бренді під час заключного тосту. Іноді він одривався од читання, відсьорбуючи лимонад або гризучи шматочок льоду. Він був у шкарпетках, у сорочці без пристібного коміра, еластичні шлейки в зелену смужку звисали обабіч пояса, і його гнітила сама думка, що треба перевдягатись для похорону. Незабаром доктор Урбіно покинув читати, поклав книжку на іншу й почав розгойдуватися — дуже повільно — в плетеному шезлонгу, споглядаючи крізь важку напівдрімоту бананові кущі посеред залитого водою патіо, обчикрижене мангове дерево, летючих мурахів, які з’являються після дощу, ефемерне сяйво ще одного полудня, який скоро зникне без вороття. Він зовсім забув, що мав колись парамарібського папугу, якого любив, наче людське створіння, коли зненацька почув його голос: «Молодець папужка!» Той голос пролунав зовсім близько, майже поруч, і тут-таки доктор Урбіно побачив, що папуга сидить на найнижчій гілці мангового дерева.
— Нахаба! — крикнув він йому.
— Сам ти нахаба, докторе! — відповів папуга голосом хазяїна.
Доктор Урбіно почав балачку з папугою, не спускаючи його з ока, а тим часом — дуже обережно, щоб не сполохати птаха, — узув штиблети, просунув руки в шлейки і вийшов у досі розквашене патіо, мацаючи перед собою ціпком, щоб не спіткнутися на трьох сходинках тераси. Папуга не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Фантастика Всесвіту. Випуск 3», після закриття браузера.