Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Нараз тіло її обм’якло, вона розчепила руки й упала на подушку. Керн кинувся до дверей і побіг нагору, на свій поверх, до номера, де мешкала Рут Голланд.
Дівчина була вдома, сама. Вона сиділа на ліжку, пообкладавшись розгорненими книжками.
— Ходімо зі мною! — гукнув Керн. — Там, унизу, жінка кров’ю спливає!
Вони збігли вниз. У кімнаті було вже темніше, за вікном палала вечірня заграва, і її тривожний відблиск лежав на підлозі й на столі. У пляшці з водою горів рубіном червоний промінь. Жінка вже зовсім затихла; здавалося, вона й не дихає.
Рут Голланд підняла ковдру. Жінка підпливала кров’ю.
— Засвітіть світло! — крикнула дівчина.
Керн метнувся до вимикача. Проміння слабенької лампочки змішалося з вечірньою загравою в якусь непевну каламуть.
— Дайте рушник! Треба спинити кров. Пошукайте ще що-небудь!
Рут закачала рукава й почала розстібати на жінці одяг. Керн ухопив з умивальника рушник і подав їй.
— Зараз має прийти лікар! Мариль побіг по нього.
Шукаючи ще чогось замість бинтів, він хапливо вивернув валізу
на підлогу.
— Давайте, що є під руками! — кричала Рут.
На підлозі лежала купка речей для немовляти: сорочечки, пелюшки, покривальця, плетені кофтинки з рожевої та голубої вовни, оздоблені шовковими бантиками. Одна була ще недоплетена, з неї стриміли дротики. Клубок м’якенької голубої пряжі беззвучно покотився по підлозі.
— Давайте, мерщій! — Рут кинула додолу закривавлений рушник. Керн подав їй жмут пелюшок. І в цю мить почулися кроки на сходах.
Двері прочинилися, вбігли Мариль із лікарем.
— Що це тут діється? Ах, чорт!
Лікар ступив до ліжка, одіпхнув Рут Голланд і схилився над жінкою. За хвилину він обернувся до Мариля:
— Біжіть подзвоніть по телефону 21–67, хай Браун негайно приїде сюди й привезе все потрібне для наркозу. Операція Бракстона-Гікса. Запам’ятали? І все, що требі при тяжкій кровотечі.
— Іду.
Лікар озирнувся довкола.
— Ви можете йти, — сказав він Кернові. — Фройляйн хай лишиться тут. Принесіть води. І подайте мою сумку.
Другий лікар прибув через десять хвилин. З допомогою Керна та ще кількох чоловіків, що посходилися тим часом, лікарі влаштували в сусідній кімнаті імпровізовану операційну: повідсовували ліжка, зсунули докупи столи, приготували інструменти. Хазяїн готелю приніс і повкручував у патрони найбільші лампи, які в нього були.
— Швидше, швидше! — перший лікар аж кипів од нетерпіння. Накинувши на себе білий халат, він звелів Рут Голланд застебнути його на спині. — Надягніть і ви! — Він кинув їй другий халат. — Може, ви нам тут потрібні будете. Крові не боїтесь? Не зомлієте?
— Ні, — відповіла Рут.
— Чудово. Молодчина!
— Може, і я стану в пригоді? — спитав Керн. — Я вчився рік на медичному.
— Поки що не треба. — Лікар скинув оком на інструменти. — Ну, можна починати?
Лисина його блищала під лампочкою. Двері познімали із завісок, і четверо чоловіків перенесли ліжко з жінкою до операційної. Жінка лежала, широко розплющивши очі, й тихенько скімлила. Її безкровні губи тремтіли.
— Ну, беріться! Швидше! — владно гримнув лікар. — Підіймайте! Та обережно, чорт забирай!
Жінка була важка. У Керна аж піт краплями виступив на лобі. Очі його зустрілися з очима Рут. Дівчина була бліда, але спокійна і така змінена на обличчі, що Керн ледве впізнав її. Вона всім своїм єством була з жінкою, що спливала кров’ю.
— От так! Тепер вийдіть усі, хто тут зайвий! — знову гримнув лисий лікар. Потім узяв породіллю за руку. — Не бійтеся, це зовсім не боляче, — несподівано материнським голосом сказав він.
— Дитину врятуйте… — прошепотіла жінка.
— І вас теж, — лагідно відказав лікар.
— Дитину…
— Ми тільки трошечки повернемо його, голівкою вперед, і воно вмить вискочить. Тільки не хвилюйтеся. Наркоз!
Керн із Марилем та ще кількома чоловіками стояли в кімнатці, де жила породілля, й чекали, поки їх покличуть знову. Крізь стіну приглушено долинали голоси лікарів. Долі валялися порозкидані рожеві й голубі плетені кофтинки.
— Народження… — мовив Мариль до Керна. — От як народжуються на світ: із кров’ю! З кров’ю та криками. Ви розумієте це, Керне?
— Розумію.
— Ні, ви не розумієте, — заперечив Мариль. — І я теж. Тільки жінка може це зрозуміти, тільки жінка… Ви не почуваєте себе свинею?
— Ні.
— Справді? А я почуваю. — Мариль скинув окуляри й подивився на Керна. — Ви вже спали коли-небудь із жінкою? Ні. Ато й ви б почували себе свинею. Тут можна роздобути чогось міцного?
Кельнер підійшов до них.
— Принесіть півпляшки коньяку! — звелів Мариль. — Та не бійтеся, гроші в мене є. Несіть, швидше!
Кельнер пішов, за ним хазяїн і двоє інших чоловіків. Керн із Ма-рилем лишилися самі.
— Сядьмо біля вікна, — мовив Мариль і показав на вечірню заграву. — Гарно, еге?
Керн кивнув.
— Отак воно ведеться, — додав Мариль. — Усе вкупі. То бузок? Там, унизу, в садку.
— Бузок.
— Бузок і ефір. Кров і коньяк. Ну що ж, будьмо здорові!
— Пане Мариль, я приніс чотири чарки, — сказав кельнер, ставлячи тацю на стіл. — Подумав, може… — він кивнув у бік сусідньої кімнати.
— Правильно.
Мариль налив дві чарки.
— Ви п’єте, Керне?
— Мало.
— Непитущий, значить… Єврейський гріх. Зате ви краще розумієтесь на жінках. Правда, жінки зовсім не хочуть, щоб їх розуміли… Ну, будьмо!
— Будьмо!
Керн вихилив чарку до дна, і йому трохи відлягло від серця.
— Це просто передчасні пологи? — спитав він. — Чи щось гірше?
— Передчасні. На цілий місяць раніше. Від перенапруження. Вокзали, поїзди, пересвдки, хвилювання, біганина — розумієте? Не слід їй було їхати в такому стані.
— Навіщо ж вона…
Мариль налив знову.
— Навіщо? Бо вона хотіла, щоб її дитя народилося чехом. Щоб на нього в школі не плювали, не дражнили його жидом пархатим.
— Розумію, — сказав Керн. — А чоловік не міг з нею виїхати?
— Чоловік уже два роки як за ґратами. Завіщо? За те, що мав крамничку й був більш тямкий та ретельний, аніж його конкурент через вулицю. Що ж робить у таких випадках конкурент? Іде в гестапо й заявляє на нього — мовляв, антидержавні висловлювання, невдоволення або комуністичні ідеї… Що на язик спливе. Тоді людину кидають у тюрму, а клієнтура переходить до конкурента. Дійшло?
— Мені це добре відомо, — відповів Керн.
Мариль допив свою чарку.
— Жорстока доба. Мир зміцнюють гарматами й бомбовозами, гуманізм розвивають концтаборами й погромами. Ми живемо в добу переоцінки всіх цінностей, Керне. Агресор нині зветься поборником миру, побитий і переслідуваний — порушником спокою. І є цілі народи, що вірять у таке!
Через півгодини за стіною почувся кволий крик.
— Бісові душі! — схопився Мариль. — Упорались! У світі стало на одного чеха більше! За це варто випити. Наливайте, Керне! За найбільше таїнство цього світу, за
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.