Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Жінка подивилася на нього. Равік відчув, що вона прочитала його думки, і йому стало соромно. Та краще хай буде хвилину соромно, ніж потім весь час неспокійно.
— Добре, — мовила вона. — Ви правду кажете.
Равік звелів знести валізи в таксі. До готелю «Мілан» їхати було всього кілька хвилин. Він найняв номер і піднявся з жінкою нагору. То була кімната на третьому поверсі, обліплена шпалерами з вінками троянд. У ній стояло ліжко, шафа, стіл і два стільці.
— Влаштовує вас? — спитав він.
— Так. Дуже гарна.
Равік глянув на шпалери: вони були страхітливі.
— Принаймні тут ясно, — сказав він. — Ясно й чисто.
— Так.
Принесли валізи.
— Ну от, усе ваше тут.
— Так. Дякую. Дуже дякую.
Жінка сіла на ліжко. Обличчя її було бліде і змарніле.
— Лягайте спати. Ви зможете заснути?
— Спробую.
Равік витяг з кишені алюмінієву капсулу й витрусив із неї кілька таблеток.
— Ось вам ліки, щоб заснули. Запийте водою. Ковтнете зараз?
— Ні, згодом.
— Гаразд. Ну, то я піду. Найближчими днями навідаюся. Спробуйте якомога швидше заснути. Ось адреса похоронного бюро, часом би вам треба було ще щось від нього. Самі не йдіть. Думайте про себе. Я навідаюся до вас. — Равік на мить завагався, тоді спитав: — Як вас звати?
— Маду. Джоан Маду.
— Джоан Маду. Добре, я запам’ятаю.
Він знав, що не запам’ятає і не навідається. А тому, що знав це, то намагався вдати щире бажання прийти знов.
— Краще я все-таки запишу, — сказав він, витягаючи з кишені блокнот із рецептами. — Може, запишете самі? Ось тут. Так буде простіше.
Жінка взяла блокнот і записала своє ім’я та прізвище. Равік глянув на аркушик, видер його і сховав у бокову кишеню плаща.
— Негайно лягайте спати. А завтра видно буде. Це банальні, заяложені слова, але вони правдиві. Тепер вам найбільше потрібен сон і трохи часу, щоб оговтатись. Розумієте?
— Так, розумію.
— Ковтніть таблетки й лягайте.
— Добре. Дякую. Дякую за все… Я не знаю, що б я робила без вас. Справді, не знаю.
Жінка подала йому руку. Рука була холодна, але потиск міцний. Це добре, подумав Равік, уже знати, що людина зважилася на щось.
Він вийшов надвір і набрав у груди вологого, теплого вітру. Машини, перехожі, перші повії.на розі вулиць, пивниці, бістро, дух тютюну, аперитиву й бензину — хистке, швидкоплинне життя. Равік глянув на фасад готелю. Кілька освітлених вікон. І за одним із них сидить жінка, непорушно втупивши очі в порожнечу поперед себе. Він витяг аркушик, де було написане її ім’я, розірвав його й викинув. Забути. Яке слово! В ньому і жах, і розрада, і моторошна нереальність. Хто б міг жити, не вміючи забувати? Але хто здатен забути все, чого не хочеш пам’ятати? Уламки спогадів, що роздирають серце. Аж коли втратиш усе, задля чого варто жити, стаєш вільний.
Равік подався в напрямку площі Етуаль. Вона була заповнена людьми. За Тріумфальною аркою стояли прожектори і освітлювали могилу Невідомого солдата. Над нею маяв на вітрі велетенський синьо-білий прапор. Святкували двадцяту річницю перемир’я 1918 року.
Небо було вкрите хмарами, і проміння прожекторів кидало на них нечітку розірвану тінь прапора. Здавалося, ніби якийсь подертий прапор тонув там у дедалі густішій темряві. Десь грав військовий оркестр. Мелодія губилася в пронизливому брязкоті. Ніхто не співав. Натовп мовчав.
— Перемир’я, — сказала якась жінка поряд із Равіком. — Мій чоловік загинув на останній війні. А тепер на черзі син. Перемир’я. Хтозна, що ще буде…
IV
Температурний аркуш над ліжком був новий і порожній. Стояло тільки прізвище й адреса. Люсьєна Мартіне, Б’ют ІІІомон, вулиця Клавель.
Обличчя дівчини було аж сіре проти білої подушки. Напередодні ввечері їй зроблено операцію. Равік обережно послухав серце. Тоді випростався.
— Краще, — сказав він. — Переливання крові зробило маленьке диво. Якщо вона витримає до ранку, то буде надія на одужання.
— Добре, — сказав Вебер. — Вітаю вас. Я не сподівався на успіх. Пульс сто сорок, тиск вісімдесят, кофеїн, корамін… ще трохи — і кінець.
Равік здвигнув плечима.
— Нема з чим вітати. Просто вона прибула до нас раніше, ніж та з позолоченим ланцюжком на нозі. Оце й усе.
Він накрив дівчину.
— Другий випадок протягом тижня. Коли так піде далі, ваша клініка стане рятівним притулком для дівчат, яким роблять невдалі аборти на Б’ют Шомон. Та, перша, здається, також була звідти?
Вебер кивнув головою.
— Авжеж, і також із вулиці Клавель. Мабуть, вони знали одна одну й побували в тієї самої акушерки. Навіть прибули сюди в той самий час, увечері. Добре, що я ще захопив вас у готелі. Я боявся, що ви вже кудись пішли.
Равік глянув на нього.
— Коли мешкаєш у готелі, то ввечері звичайно кудись ідеш. Сидіти самому в номері не дуже весело. Особливо в листопаді.
— Можу собі уявити. То чого ж ви мешкаєте в готелі?
— Зручно. І легко загубитися. Ти собі сам і водночас не сам.
— Вам це подобається?
— Подобається.
— Це ви могли б мати й десь-інде. Якби, наприклад, найняли собі невеличку квартиру, було б те саме.
— Можливо. — Равік знов нахилився до хворої.
— Ви згодні зі мною, Ежені? — спитав Вебер.
Операційна сестра глянула на нього.
— Пан Равік ніколи не найме квартири, — відповіла вона холодно.
— Доктор Равік, Ежені, — поправив її Вебер. — У Німеччині він був головним хірургом великої лікарні. Мав багато вище становище, ніж я.
— У нас… — почала сестра, поправляючи окуляри.
Вебер замахав руками.
— Годі, годі! Це ми знаємо. В нас не визнають чужоземних дипломів. Яка дурниця! Але звідки вам відомо, що він не найме квартири?
— Пан Равік — пропаща людина, він ніколи не матиме власної домівки.
— Тобто як? — вражено спитав Вебер. — Що ви кажете?
— Для пана Равіка немає вже нічого святого. Ось у чім річ.
— Браво, — сказав Равік. Він і далі був схилений над хворою.
— Ви чули таке, Равіку? — Вебер вражено втупив очі в Ежені.
— Спитайте його самого, пане докторе. — Равік випростався.
— Ви влучили в ціль, Ежені. Та коли в людини немає вже нічого святого, для неї все знов стає святим і по-людянішому. Тоді вона починає шанувати навіть ту іскорку життя, що жевріє в черв’якові і змушує його час від часу виповзати на світло. Не подумайте тільки, що це натяк.
— Мене ви не образите. У вашій душі немає ані крихти віри. — Еже-ні рішуче поправила халат на грудях. — А я, слава
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.