Читати книгу - "Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Даруйте мені, дядечку Джоліоне. Саме тут я вперше довідалася...
— Так, так. Можете приходити сюди, коли хочете. У вас втомлений вигляд — ви даєте забагато уроків.
Його турбувало, що їй доводиться давати уроки. Навчати якихось дівчисьок, котрі вибивають гами своїми товстими пальцями!
— Кого ж ви навчаєте?— запитав він.
— На щастя, мої учні здебільшого з єврейських родин.
Старий Джоліон глянув на неї спантеличено: всі Форсайти вважали євреїв за людей дивних і непевних.
— Вони люблять музику, і вони дуже добрі.
— Ще б пак! Хай-но тільки спробують бути недобрими.— Він узяв її під руку,— коли він ішов нагору, у нього завжди поколювало в боці,— і сказав:—Чи вам коли доводилося бачити таку красу, як оцей жовтець! Він розцвів за одну ніч.
Погляд її, здавалося, летів над лукою, наче бджола, що шукає квітів і меду.
— Мені хотілося, щоб ви його побачили, тому й заборонив пасти тут корів.
Потім, згадавши, що вона приїхала сюди поговорити про Босіні, він показав на вежу з годинником над стайнею.
— Мабуть, він навряд чи дозволив би мені спорудити цю штуку. Наскільки мені пригадується, він не зважав на час.
Але вона, притиснувши ліктем його руку, повела мову про квіти; і старий Джоліон зрозумів: вона це робить для того, щоб він не подумав, нібито вона приїхала сюди заради свого покійного коханого.
— Найкраща квітка, яку я можу вам показати,— сказав він із якимсь тріумфом,— це моя крихітка. Вона ось-ось повернеться з церкви. В ній є дещо таке, що трохи нагадує мені вас,— йому не здалося дивним, що він висловився саме так, замість сказати: «У вас є дещо таке, що трохи нагадує мені її».— Ага! Ось вона йде!
Від старого дуба до них бігла Голлі, за якою поспішала літня француженка-гувернантка, чиє травлення розладналося двадцять два роки тому під час облоги Страсбурга. Дівчинка зупинилась кроків за десять від них погладити Балтазара, вдаючи, що прибігла тільки для цього. Старий Джоліон, розгадавши її хитрощі, сказав:
— Ну, серденько, ось та леді в сірому, яку я обіцяв тобі показати.
Голлі підвела голову й глянула на Айріні. Він стежив за ними, лукаво примруживши око. Айріні усміхалася, Голлі спочатку поважно придивлялася до неї, потім теж несміливо всміхнулась, а далі в погляді її з'явилося щось глибше. Вона відчуває красу, ця дитина, знає, що добре, що погано! Йому було приємно бачити, як вони поцілувалися.
— Місіс Герон — мадемуазель Бос. Ну, мадемуазель, чи сподобалася вам проповідь?
Тепер, коли жити лишилося зовсім мало, єдина частина служби божої, пов'язана з цим світом, поглинала весь інтерес до церкви, який у нього ще зберігся. Мадемуазель Бос простягла тоненьку павучу руку в чорній лайковій рукавичці — їй доводилося служити в найкращих домах,— і сумовиті очі на її худому пожовклому обличчі, здавалося, питали: «А ви добг'е виховані?» Щоразу, коли Голлі або Джоллі чим-небудь її допікали — а таке бувало частенько,— вона їм казала: «Малі Тейлори ніколи такого не робили — вони були дуже добг'е виховані діти». Джоллі ненавидів малих Тейлорів; Голлі страшенно дивувалася, чому їй не щастить зрівнятися з ними. «Химерна вона якась, ця мадемуазель Бос»,— думав про неї старий Джоліон.
Сніданок вийшов чудовий; шампіньйони, які він власноручно назбирав у теплиці, принесені ним полуниці і ще одна пляшка «Стейнберг Кебінета» породили в ньому якесь запашне натхнення і певність, що завтра в нього буде легенька екзема. Після сніданку вони сиділи під дубом і пили турецьку каву. Він не дуже засмутився, коли мадемуазель Бос пішла писати недільного листа до сестри, що колись була поставила під загрозу своє майбутнє, проковтнувши шпильку,— цей випадок нагадувано дітям кожнісінького дня як застереження, щоб вони їли не поспішаючи і добре пережовували їжу. Під терасою на килимку Голлі й Балтазар дражнили й пестили одне одного, а в затінку старий Джоліон, заклавши ногу на ногу й розкошуючи пахучою сигарою, дивився на Айріні, що сиділа на гойдалці. Легка сіра постать, на якій тремтіли сонячні блищики, ледь погойдувалася, уста напіврозтулились, з-під опущених повік сяяли вологі темні
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі», після закриття браузера.