Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Але ж ви наш німецький союзник… — Полковник був видимо спантеличений.
— Полковнику Гомесе, — відповів Равік, якому вже уривався терпець. — Облишмо все так як є. Пийте собі, за кого хочете, а я граю в шахи.
Полковник намагався усвідомити почуте.
— Отже, ви не…
— Краще не уточнюймо, — перебив його Морозов. — Це призведе до зайвих суперечок.
Гомес ще дужче спантеличився.
— Але ж ви, білогвардієць і царський офіцер, повинні бути проти…
— Нічого ми не повинні. Ми дуже старомодні. В нас різні погляди, а проте ми не розтрощуємо один одному голів.
Видно, Гомесові нарешті сяйнуло. Він випростався і гостро сказав:
— Бачу. М’якодуха демократія…
— Голубе, — сказав Морозов з раптовою погрозою в голосі. — Вшивайтеся звідси! Вам слід було вшитися ще кілька років тому. До Іспанії. Воювати. А за вас там воюють німці й італійці. Гайда!
Він підвівся. Гомес відступив на крок, не зводячи погляду з Морозова. Тоді рвучко обернувся й пішов до свого столика. Морозов знову сів. Він зітхнув і подзвонив офіціантці.
— Кларисо, принесіть два подвійні кальвадоси.
Клариса кивнула головою і вийшла.
— Хвацькі вояки, — засміявся Равік. — Примітивне мислення й дуже ускладнене уявлення про честь. І те й те утруднює життя, коли людина п’яна.
— Я бачу. А ось іде ще один. Ціла процесія. Хто ж цього разу? Чи не сам Франко?
Це знов був Наварро. Він зупинився за два кроки від столика й звернувся до Морозова:
— Полковник Гомес шкодує, що не може викликати вас на поєдинок. Він сьогодні їде. А, крім того, його місія надто важлива, щоб ризикувати неприємностями з поліцією. — Він обернувся до Раві-ка. — Полковник Гомес винен вам гонорар за консультацію.
Він шпурнув на стіл зім’ятий папірець у п’ять франків і хотів іти.
— Хвилиночку, — сказав Морозов.
Клариса вже стояла біля їхнього столика з тацею. Він узяв чарку кальвадосу, глянув на неї, похитав головою і знов поставив на тацю. Потім узяв з таці склянку з водою і вихлюпнув її Наварро в обличчя.
— Це щоб протверезити вас, — спокійно сказав він. — Затямте собі надалі: грошей не шпурляють. А тепер гайда звідси, середньовічний ідіоте!
Приголомшений Наварро стояв, витираючи обличчя. Підійшли решта іспанців. їх було четверо. Морозов повільно підвівся. Він був більше як на голову вищий за іспанців. Равік лишився сидіти. Він глянув на Гомеса.
— Не робіть із себе посміховиська, — сказав він. — Ви всі п’яні. У вас немає найменших шансів. За кілька хвилин ви лежатимете долі з поламаними кістками. Навіть тверезі ви не мали б шансів. — Він устав, схопив Наварро за лікті, підняв, обернув у повітрі й опустив так близько від Гомеса, що тому довелося відступити. — А тепер дайте нам спокій. Ми не просили вас пхати сюди свого носа. — Равік узяв зі столу п’ятифранковий папірець і поклав на тацю. — Це для вас, Кларисо. Від цих добродіїв.
— Це вперше я від них щось отримала, — сказала Клариса. — Дякую.
Гомес щось мовив по-іспанському. Всі п’ятеро іспанців повернулися, як на команду, й пішли до свого столика.
— Шкода, — сказав Морозов, — я б їм залюбки порахував ребра. Та, на жаль, не можу. Через тебе, нелегальний зайдо. Ти не шкодуєш інколи, що не можеш зчинити бійку?
— Не з цими. Але є інші, з якими я б залюбки поквитався.
Іспанці біля свого столика знов загомоніли. Вони всі п’ятеро встали і тричі вигукнули «Viva!». Потім поставили на столик келихи так, що вони аж задзвеніли, і весь гурт із войовничим виглядом вийшов з їдальні.
— Я мало не вилив йому в пику цей чудовий кальвадос. — Морозов узяв чарку й випив. — І ось такі тепер порядкують у Європі. Невже й ми колись були такими йолопами?
— Так, — сказав Равік.
Вони грали в шахи з годину. Та ось Морозов підвів голову.
— Прийшов Шарль, — сказав він. — Щось, мабуть, хоче від тебе. Равік також підвів очі від шахівниці. До них підійшов хлопець, що
допомагав портьє. Він ніс якийсь пакуночок.
— Доручено передати вам.
— Мені?
Равік оглянув пакуночок. Щось невеличке, загорнене в цигарковий папір і перев’язане шнурочком. Адреси на ньому не було.
— Я ні від кого не чекав пакунка. Це якась помилка. Хто його приніс?
— Якась жінка… дама, — затнувся хлопець.
— Жінка чи дама? — спитав Морозов.
— Так собі… щось середнє.
Морозов добродушно посміхнувся.
— Досить дотепно.
— Тут нічого не написано. Вона сказала, що це для мене?
— Не зовсім так. Не назвала вас. Сказала, що для лікаря, який тут мешкає. І… ви знаєте ту даму.
— Вона так сказала?
— Ні, — бовкнув хлопець. — Але вона недавно приходила з вами вночі.
— Зі мною часом приходять дами, Шарлю. Але ти мав би знати, що скромність — найбільша чеснота готельного працівника. Нескромність личить тільки великосвітським кавалерам.
— Розгорни пакуночок, Равіку, — сказав Морозов. — Навіть якщо він посланий не тобі. Ми робили ще й не таке у своєму жалюгідному житті.
Равік засміявся й розгорнув папір. У ньому виявилась дерев’яна фігурка мадонни, яку він бачив у кімнаті тієї жінки… як же її звати? Він напружив пам’ять. Мадлена… Мад… Забув, та й годі. Якось так. Він оглянув обгортку. Ніякої записки.
— Гаразд, — сказдв він хлопцеві. — Це для мене.
Равік поставив фігурку на стіл. Серед шахових фігур вона була як біла ворона серед птахів.
— Росіянка? — спитав Морозов.
— Ні. Я сам спершу був так подумав.
Равік помітив, що губну помаду з фігурки змито.
— Що мені з нею робити?
— Постав десь. Усе можна десь поставити. На світі вистачає місця для всього. Тільки не для людей.
— Небіжчика, мабуть, уже поховали.
— То це та жінка?
— Так.
— Ти потім цікавився, що там із нею?
— Ні.
— Дивно, — сказав Морозов. — Завжди так виходить: зробимо комусь на крихту добра, а тоді кинемо його, коли йому найтяжче. І вважаємо, що допомогли людині.
— Я не добродійницьке товариство, Борисе. А, крім того, я бачив у своєму житті й гірше і нічого не робив. Чого ти вважаєш, що їй тепер найтяжче?
— Бо аж тепер вона по-справжньому самітна. Досі в неї був чоловік, навіть тоді, коли вже помер. Він був на землі. А тепер він під землею… зник, більше його немає. Оце, — Морозов показав на мадонну, — не подяка, а благання допомогти.
— Яз нею спав, не знаючи, що в неї сталося, — сказав Равік. — І хочу забути про це.
— Дурниці! Ніщо так мало не важить на світі, як це, коли немає кохання. Одна моя знайома
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.