Читати книгу - "Пташиний спів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Стівен коротку мить дивився на них, а потім пішов, погойдуючи своєю армійською валізою, у бік Пікаділлі, де купив газету. Писали про фінансовий скандал та нещасний випадок на фабриці в Манчестері. На першій сторінці новин про війну не було, хоча трохи далі, поруч з листами від читачів, було повідомлення про переміщення П’ятої Армії та похвали командирові за тактичні рішення.
Стівен ішов далі, почуваючи себе ще більше ізольованим від навколишнього світу. Він захоплено роздивлявся гладенькі камені непошкодженої бруківки та радів, що в столиці тривало звичайне життя, хоча й не відчував себе його частиною. Звичайно, було неприємно, що до нього ставляться не так, як до інших жителів, хай він і не мешкав тут певний час. Проте Стівена дуже дивувало, що його присутність викликає не просто байдужість, а обурення.
На ніч він зупинився у невеликому готелі недалеко від площі Лестер, а зранку на таксі поїхав на Ліверпуль-стріт. Опівдні відправлявся поїзд у Кінгс-Лін, а до того часу він зайшов до перукаря підстригтися і поголитися. Потім купив на вокзалі квиток та вийшов на платформу. У потязі половина місць була вільною, тому він неквапливо обрав, де сісти. У вагонах «Великої Східної Залізниці» сидіння були оббиті чистим плюшем. Увійшовши, Стівен вмостився в кутку та дістав книгу. Поїзд смикнувся і повільно загуркотів, полишаючи Лондон та набираючи швидкість повз закопчені низькі будинки північно-східних районів.
Стівенові не вдавалося сконцентруватися на книзі — його думки були занадто заплутані та онімілі, щоби стежити за простим сюжетом. Фізично ж він не відчував втоми, хота руки та ноги рухались важкувато. У готелі він непогано виспався і поснідав доволі пізно. А от його розум відмовлявся функціонувати. Усе, на що Стівен був здатний, — просто сидіти й спостерігати крізь вікно за пейзажами.
Поля заливало весняне сонце. Іноді виднілась невеличка річка або струмок. Раз чи два на пагорбах показувалися сирі шпилі церков або комплекс фермерських будівель, та здебільшого він бачив лише сільськогосподарські землі, вочевидь покинуті, чиї глибокі вологі грунти проходили через детально розпланований кругообіг росту та загнивання — невидимий, але невпинний, який незмінно відбувався впродовж століть під холодним вологим небом, вдень і вночі, без жодного спостерігача.
Поїзд грюкотів далі, і Стівенові здавалося, що його пам’ять відповідає на цей ритмічний стукіт. Він задрімав, а потім смикнувся й прокинувся — йому наснилося, що він знов опинився в селі у Лінкольнширі, де минуло його дитинство. Але виявилося, що йому лише ввижалося його пробудження. Він опинився у сараї посеред рівного блідого поля, а поїзд їхав попри нього. Він пробудився — з відчуттям страху, — та пробував залишатися при тямі, але насправді йому знову усе це лише наснилося. Кожного разу, коли Стівен розплющував очі та намагався встати з плюшевого сидіння вагону, його кінцівки виявлялися занадто важкими, і він знов опускався — так колись один із солдатів його роти послизнувся та впав у незакриту вигрібну яму і захлинувся жовтуватою грязюкою. Зрештою йому вдалося упіймати момент, коли прокидається, та примусити свої ноги встати. Він став біля вікна і дивився на поля.
Минуло кілька хвилин, поки він переконався, що не спить. Відчуття мало чим відрізнялися від тих п’яти-шести разів, коли він думав, що прокинувся, а насправді йому це лише наснилося.
Поступово ясність думок поверталася. Він міцно тримався за раму вікна та глибоко дихав. Відчуття дезорієнтації зникало. «Я просто втомився, — подумав він та витяг цигарку. — Я втомився тілом та мозком — Грей був правий. Може, Грей або якийсь з його австрійських докторів зможуть пояснити цю послідовність моїх снів, схожих на галюцинації».
Він поправив форму та пригладив волосся там, де воно скуйовдилося уві сні. Потягнув, відчиняючи, двері купе та попрямував нечіткою ходою у вагон-ресторан. З усіх столиків зайнятими були лише два, і Стівен сів біля вікна. До нього підійшов офіціант з меню. Вибір його приємно здивував — він уже кілька років не бачив такого розмаїття. Замовив консоме, потім палтуса, а ще стейк та пудинг з нирками. Офіціант приніс карту білого вина. У Фолкстоні йому видали офіцерську зарплатню, і тепер його кишені були заповнені англійськими банкнотами. Він замовив найдорожче вино, яке в них було, — шість шилінгів за пляшку.
Невдовзі офіціант з’явився з черпаком, у якому і досі кипів суп, більшу частину якого було налито у чубату тарілку, і, коли Стівен доїв, на білій накрохмаленій скатертині лишився довгий коричневий слід від крапель. Суп був занадто наваристим, щоб його можна було назвати смачним, а смак свіжої яловичини та приправ спантеличував. У Ам’єні він не обідав та не вечеряв, і його піднебіння звикло до тіклерського сливово-яблучного пудинга, м’ясних консерв та галет, і лише зрідка була скибочка пирога, надісланого з Англії Грею або Уїру.
Невеличкі шматочки філе палтуса, поділені на тоненькі пластинки, вкриті тонкими судинками, мали занадто ніжний смак, щоби Стівен міг його відчути. З деякою церемонністю офіціант налив до його кришталевого келиха вина на дюйм. Стівен швидко його проковтнув та сказав налити ще. Чекаючи на стейк та пудинг з нирками, він встиг всотати добрячу частину пляшки — смак вина захоплював його, голова наче сповнилась маленькими вибухами запаху та кольору. Він не пив цього напою вже півроку — не враховуючи грубого домашнього білого. Він швидко поставив склянку. Вода там смакувала як проста вода, лише коли її привозили
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пташиний спів», після закриття браузера.