Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
«А, колишні члени партії? От якби ви були проститутки, я дав би вам мити віконця, і ви робили б по три норми. Коли ці члени партії в 1929 році розкуркулювали мене, виганяли з дому з шістьма дітьми, я їм казав: “А чим же діти винні?” — вони відповідали: "Такий радянський закон". Так ось, дотримуйтеся радянського закону, викидайте по дев’ять кубометрів грунту! — Він сміявся. — Дотримуйтеся радянського закону!»[1309]
Нормувальники також знали про потребу в певні моменти берегти робочу силу — коли, наприклад, табір критикували за високі показники смертності, чи коли табір був розташований на Далекій Півночі і міг отримувати нову зміну тільки раз на сезон. У таких обставинах нормувальники справді могли знижувати норми або закривати очі на їх невиконання. Цей метод був відомий у таборах під назвою «натягування норм», і сказати, що він набув широкого застосування — це нічого не сказати[1310]. Один в’язень працював на шахті, на якій він мав щодня нарубувати по 5,5 тонни вугілля — завдання неможливе. Головний інженер — вільний — прийняв розумне рішення: він розпитав, скільки в’язнів безпосередньо добувають вугілля, а скільки виконують якісь допоміжні роботи або й зовсім нічого не роблять, і вже на цій основі наказав нормувальникам встановлювати норми; при цьому звання стахановців переходило від одних працівників до інших, так що всі вони отримували більш-менш рівні пайки[1311].
Хабарі працювали також і на вищих рівнях табірної ієрархії, часом проходячи цілий ланцюг різних людей. Олександр Клейн побував у таборі наприкінці 1940-х років, коли зекам для стимулювання кращої праці почали давати невеликі зарплати:
«Отримавши зароблені гроші (було їх небагато), роботяга давав хабара бригадиру. Це було обов’язковим: тоді бригадир мав дати хабарі десятнику і нормувальнику, який визначав норму, котру мала виконувати бригада… крім того, десятник і бригадири мали давати хабарі нарядчикові, який розподіляв роботу. Кухарі теж давали хабарі старшому кухареві, а працівники лазні — своєму начальнику».
У середньому, пише Клейн, він віддавав половину своєї «зарплати». Наслідки для тих, хто не давав, могли бути жахливими. Тим в’язням, які не платили, автоматично записували низьку процентовку, що вело до зниження пайків. Бригадири, які не хотіли платити, потерпали більше. Одного такого, як пише Клейн, убили прямо в ліжку. Йому розбили каменем голову — а ті, хто був навколо нього, навіть не почули[1312].
«Туфта» давалася взнаки і на всіх рівнях табірної статистики. Начальники таборів і бухгалтери регулярно змінювали цифри у вигідний для себе бік, про що свідчать звіти про крадіжки, які регулярно подавалися перевіряючими. Всі, хто мав хоч найвіддаленіше відношення до табору, крали продукти, гроші і взагалі все, що можна вкрасти: 1942 року сестру начальника залізничного підрозділу Джезказганського табірного комплексу у Казахстані звинуватили у «незаконній передачі продуктів харчування» і спекуляції. На одному лагпункті 1941 року начальник табору і головний бухгалтер «використали своє посадове становище» для фабрикування фальшивих банківських рахунків, що давало їм змогу красти гроші з рахунків табору. Начальник вкрав 25 тисяч рублів, бухгалтер — 18 тисяч, що за тодішніми радянськими мірками було справжнім багатством. Проте суми були такими значними не завжди: у товстій папці з документами щодо Сиблагу за 1942–1944 роки серед інших зберігаються документи прокуратури, а там — численні листи, що відображають запеклу суперечку про одного вільного працівника табору, який буцімто вкрав дві залізні миски, один емальований чайник, одну ковдру, один матрац, два простирадла, дві подушки і дві наволочки.[1313]
Від крадіжок навряд чи було дуже далеко і до брехні щодо показників виробництва. Якщо «туфта» починалася на рівні бригади і підсилювалася на рівні лагпунктів, то, коли бухгалтери великого табірного комплексу підбивали загальну статистику, цифри вже були дуже далекими від дійсності; а це, про що докладніше йтиметься далі, вело до дуже неточних уявлень про справжні обсяги табірного виробництва, які у будь-якому разі були вкрай низькими.
Насправді, при всій цій брехні і шахрайстві, майже неможливо сказати, що означають виробничі показники ГУЛАГу. Через це мене завжди дуже дивували ретельно складені докладні річні звіти ГУЛАГу, такі як, наприклад, звіт за березень 1940 року. Більш як на 124 сторінках цього вражаючого документа наводяться виробничі показники десятків таборів, класифікованих за їх спеціалізацією: лісові табори, промислові табори, шахти, сільське господарство. До звіту додається безліч таблиць і діаграм, а також багато різних числових даних. На закінчення автор звіту самовпевнено заявляє, що загалом обсяг виробництва ГУЛАГу за рік становить у грошовому обчисленні 2 мільярди 659 з половиною мільйонів рублів — число, яке за згаданих обставин не має жодного сенсу[1314].
ПРИДУРКИ: СПІВРОБІТНИЦТВО І ПОСОБНИЦТВО
«Туфта» не була єдиним методом, використовуваним в’язнями для приведення у відповідність неможливих норм, виконання яких від них вимагали, із неможливими пайками, які їм давали. Не була вона і єдиним засобом, який застосовувало керівництво для виконання власних неможливих виробничих завдань. Існували й інші способи змусити в’язнів співпрацювати з владою, про які яскраво пише Ісаак Фільштинський у першому розділі своїх спогадів «Ми крокуєм під конвоєм».
Фільштинський починає розповідь зі своїх перших днів у Каргопольлагу, лісовому і будівельному таборі, розташованому на північ від Архангельська. Автор знайомиться з новоприбулою молодою жінкою. Вона була в бригаді, яку тимчасово прикріпили до бригади Фільштинського. Його увагу привернув її «боязкий погляд» і подраний табірний одяг, він підійшов до неї ближче. Так, сказала вона, прибула «вчора етапом з тюрми». Вони розговорилися. Історія її, як пише Фільштинський, «як на той час була доволі банальною». Вона була художниця 26 років, заміжня, мала трирічного сина. Арештували її за те, що «вона щось сказала подрузі-художниці, а та донесла куди слід». Через те, що 1937 року її батька теж арештували, їй швидко дали вирок за поширення антирадянської пропаганди.
Коли вони розмовляли, ця жінка, злякано озираючись, тримала Фільштинського за руку. Це заборонялося, проте охоронець, на щастя, не помітив. Після прибуття на місце роботи їх розділили, але по дорозі додому молода художниця знайшла Фільштинського знову. Наступні півтора тижня вони разом ходили на роботу і з роботи, вона розповідала йому, як тужить за домом, про чоловіка, який її залишив, про дитину, яку може ніколи більше не побачити. Потім
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.