Читати книгу - "Домбі і син"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Коли Візерс вийшов, місіс Ск’ютон мляво повернула голову до майора — все інше залишилося незворушним — і спитала, як його приятель.
— Домбі, мадам, — одповів майор, з грайливим бульканням у горлі, — почуває себе так добре, як може себе почувати чоловік в його стані. А стан його — безнадійний, мадам. Його взяли за живе. Та що там «взяли»! Йому прошили тіло багнетом! — вигукнув майор.
Клеопатра гостро глянула на нього, але всупереч цьому швидкому погляду нарозтяг сказала:
— Я мало знаю світ, майоре Бегсток, — хоч і не шкодую за цим, бо світ фальшивий, в ньому повно нудних умовностей, на природу там майже не зважають, до музики серця, до поривань душі й усякої іншої істинної поезії дослухаються не часто, — проте важко не зрозуміти, до чого ви ведете. Ви натякаєте на Едіт, моє безмежно кохане дитя, — мовила місіс Ск’ютон, вказівним пальцем погладжуючи брови. — Ваші слова зачіпають найтендітніші струни в моєму серці!
— Прямота, мадам, завжди була властива Бегстокам. Ви маєте рацію.
— Натяк цей, — вела далі Клеопатра, — не може не розбудити одного — коли не єдиного — найбільш зворушливого, найбільш хвильного і святого почуття з тих, що притаманні, як я вважаю, нашій грішній природі.
Майор приклав пальці до вуст і послав Клеопатрі поцілунок, що мало б уособлювати згадане почуття.
— Я відчуваю, що я слабка. Відчуваю брак тієї енергії, яка могла б підтримати маму — не кажу вже матір — при такій розмові, — провадила місіс Ск’ютон, торкнувшися губ мережаним краєм носовичка. — Саме тема цієї розмови, надто вже вирішальної для долі моєї коханої Едіт, вправляє мене у млості. А проте, лихий чоловіче, — оскільки ви насмілились зачепити її і це мені заболіло, — тут місіс Ск’ютон торкнулася віялом лівого боку грудей, — то я не відступлю від свого обов’язку.
Майор, що тим часом, невидимий у сутіні, надимався і пух, вертів побагровілим обличчям і моргав своїм рачачим оком, дістав напад ядухи, тож мусив підвестися й походити по кімнаті, чим перебив монолог своєї чарівної приятельки.
— Містер Домбі, — сказала місіс Ск’ютон, коли нарешті дійшла до слова, — кілька тижнів тому зробив нам честь, одвідавши нас — у вашім товаристві, любий майоре. Я визнаю — дозвольте сказати це відверто, — що моя імпульсивність, моя здатність, так би мовити, носити серце на рукаві — це моє слабке місце. Я своє слабке місце знаю прекрасно — краще, ніж мої вороги. Але я не каюся; я не хочу, щоб цей бездушний світ мене заморозив, і радо нестиму своє заслужене тавро.
Місіс Ск’ютон поправила шемізетку, пощипала себе по жилавій шиї, аби надати їй гладкості, і з великим задоволенням попровадила далі:
— Мені — та й моїй коханій Едіт також — було надзвичайно приємно приймати в себе містера Домбі. Природно, що йому — як приятелю вашому, любий майоре, — ми відразу були готові віддати всі свої симпатії, а ще я помітила наче, що містер Домбі не без серця, — це мене вельми втішило.
— Тепер того серця збіса мало лишилося, мадам, — сказав майор.
— Облуднику! — вигукнула місіс Ск’ютон, ліниво поглянувши на нього. — Мовчіть, ради бога.
— Джея Б. заціпило, мадам, — відгукнувся майор.
— Відтоді містер Домбі, — продовжувала Клеопатра, розтираючи рум’янець на щоках, — почав учащати до нас. Можливо, йому припали до вподоби простота та невибагливість наших смаків — природність-бо завжди приваблює — стільки в ній солодкого чару, — і ми бачили його в себе щовечора. Чи думала я про ту страшну відповідальність, яку брала на себе, заохочуючи містера Домбі до… до…
— Того, щоб отаборитись тут? — підказав майор.
— У, брутальне створіння! — вигукнула місіс Ск’ютон. — Ви виразили мою думку, тільки огидними словами.
Тут місіс Ск’ютон обперлася ліктем на столик поруч себе, граціозно, як на її погляд, звісивши руку, і, ліниву милуючись нею та обмахуючись віялом, говорила далі:
— Немає слів, щоб передати ті страшні, пекельні муки яких я зазнала, коли правда поволі стала відкриватися моїм очам. Все життя моє віддане моїй любій Едіт, і дивитись, як вона щодня міняється, — вона, красунечка моя, що, відколи помер той премилий хлопчина, Гренджер, буквально тлумила всі свої поривання, — дивитись на це — найприкріша в світі річ.
Світ місіс Ск’ютон не був надто прикрий, судячи з того, як відбилася на ній ця його найприкріша обставина, — але це так, між іншим.
— Едіт, — манірно усміхнулася місіс Ск’ютон, — ця найкоштовніша перлина мого життя, кажуть, схожа на мене. Та й мені здається, що ми з нею дуже подібні.
— Є у світі один чоловік, який ніколи не погодиться з тим, що хтось може бути подібний до вас, мадам, — сказав майор. — І звати його — старий Джо Бегсток.
Клеопатра зробила рух, ніби хотіла розтрощити йому голову віялом, але стрималася, осміхнулась до нього й провадила далі.
— Коли моя чарівна дівчинка має ті ж добрі риси, що й я, поганюще створіння! — поганющим створінням був майор, — то їй передалася і моя немудра натура. У неї сильний характер, — про мій кажуть, що він незламний, хоч я не вірю, — та коли вже вона чимсь пройметься, то стає без міри чутлива і піддатлива. Уявіть собі мої почуття, коли я дивлюся і бачу, як вона сохне! Мене це добиває.
Виставивши своє подвійне підборіддя і стиснувши сині губи в сердечній гримасці, майор виразив якнайглибшу співучасть.
— Між нами завжди існувало зворушливе довір’я, — сказала місіс Ск’ютон, — вільний розвій духу, щирість почуття. Ми були більше як сестри, а не як мама з дочкою.
— У своєму щирому почутті, — вкинув майор, — Дж. Б. звірявся вже п’ятдесят тисяч разів!
— Не перебивайте мене, грубіяне! — сказала Клеопатра. — Уявіть собі тепер, що я повинна була відчути, побачивши, що є одна тема, якої ми обидві уникаємо! Що між нами лягло… як це називається… провалля! Що моя щиросерда Едіт зі мною уже не та! Гіркоту цих почуттів неможливо описати, звичайно.
Майор полишив свій стілець і пересів на інший, ближче до
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Домбі і син», після закриття браузера.