Читати книгу - "Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Того вечора йшла «Кармен», і він вирішив повідомити новину під час останнього антракту, інстинктивно відкладаючи розмову до останньої хвилини. Вона сприйняла звістку спокійно, але якось дивно; сказати правду, він не знав, як вона її сприйняла, бо зразу ж загриміла бурхлива музика і довелося замовкнути. Маска закрила її обличчя, та маска, за якою відбувалося багато такого, чого він не знав. Певна річ, вона хоче обміркувати все це на дозвіллі. Він її не підганятиме, бо завтра вдень вона приїде на урок, і він побачиться з нею, коли вона звикне до цієї думки. У кебі він говорив тільки про Кармен, колись йому доводилося бачити кращих, але й ця непогана. Коли він узяв її руку, щоб попрощатися, вона швидко нахилилась і поцілувала його в чоло.
— Прощавайте, дядечку Джоліоне, ви були такі ласкаві до мене.
— Ну що ж, до завтра,— мовив він.— На добраніч. Спокійного сну.
Вона стиха відказала:
— Спокійного сну!
І у вікні кеба, що вже рушив, він побачив її обернене до нього обличчя і руку, що простяглася і наче завмерла.
Він поволі йшов коридором, шукаючи свій номер. Щоразу йому давали інший, і він не міг звикнути до цих «шикарних» спалень із новими меблями і сіро-зеленими килимами з рожевими трояндами. Спати йому не хотілося, і в голові весь час звучала клята хабанера. Французьку мову він ніколи не знав настільки, щоб розібрати слова, але зміст її він розумів, якщо вона взагалі мала який-небудь зміст; циганська пісня — дика й незбагненна. А проте в житті й справді існує дещо таке, що руйнує всі наші задуми й плани і що примушує чоловіків і жінок танцювати під свою дудку. І він лежав, вдивляючись запалими очима в темряву, де панувало незбагненне. Тобі здається, що ти тримаєш у руках життя, а воно вислизає, хапає тебе за карк, пхає тебе сюди, пхає туди, а потім, чого доброго, ще й скрутить тобі в'язи! Мабуть, воно хапає так само навіть зорі, стукає їх носами й кидає в різні боки, і немає кінця його витівкам. П'ять мільйонів людей у цьому безглуздому величезному місті, і всі вони в полоні цієї сили. Життя — наче жменька сухих горошин, що підстрибують на столі, коли стукнеш по ньому кулаком. Ет! Йому вже не довго доведеться підстрибувати — скоро він спочине цілющим довгим сном!
Як душно тут, у місті! Як гамірно! Чоло його палало; вона поцілувала його якраз там, де воно завжди нило; якраз там, наче знала, що саме там ниє, і хотіла втамувати біль поцілунком. Але замість того її поцілунок залишив у душі щемливий неспокій. Ніколи ще вона не говорила з ним таким голосом, ніколи не махала на прощання рукою, не озиралася на нього, від'їжджаючи в кареті. Він устав із ліжка й відслонив завіси; його номер виходив вікнами на річку. Повіву повітря майже не відчувалося, але водяна широчінь, що плинула внизу, спокійна, вічна, погамувала його тривогу. «Головне,— міркував він,— не завдавати людям клопоту. Я думатиму про мою крихітку і засну». Та ще не скоро задуха й гомін літньої лондонської ночі змінилися короткою передранішньою дрімотою. І старий Джоліон заснув лише на часинку.
Приїхавши вранці додому, він пішов у квітник і з допомогою Голлі, що поводилася з квітами дуже обережно, нарвав великий букет червоних гвоздик. Він сказав їй, що цей букет для «леді в сірому»— як вони її й досі називали між собою; він поставив гвоздики у вазу в своєму кабінеті, де збирався поговорити з Айріні, як тільки вона прибуде, про Джун та майбутні уроки. Пахощі й барви допоможуть йому. Поснідавши, він ліг спочити, бо його змагала втома, а коляска привезе її зі станції не раніше четвертої. Проте з наближенням тієї години він почав хвилюватись і подався в класну кімнату, що виходила вікнами на дорогу. Штори на вікнах були спущені, Голлі з мадемуазель Бос, ховаючись від задушливої липневої спеки, поралися коло своїх шовкопрядів.
Старий Джоліон почував природжену відразу до цих методичних створінь, що головою й кольором нагадували йому слонів, вони прогризали в гарному зеленому листі силу-силенну дірок і, як йому здавалося, гидко тхнули. Він сів на оббиту ситцем канапку біля вікна, звідки було видно дорогу і де було не так душно; а пес Балтазар, який полюбляв ситець в спекотливі дні, теж стрибнув на канапку і вмостився поруч із ним. Фортепіано було накрите вицвілим бузковим чохлом, що здавався майже сірим, і букет щойно розквітлої лаванди, який стояв на ньому, сповнював своїм ароматом кімнату. Незважаючи на прохолоду в кімнаті, а може, саме через прохолоду, свіжий струмінь життя пригнічував пригаслі почуття старого Джоліона. Кожен сонячний промінь, що пробивався крізь шпарки, вражав своєю яскравістю; від пса надто сильно тхнуло; аромат лаванди забивав дух; шовкопряди, що вигинали свої сіро-зелені спини, страхали своєю життєвою снагою; а темна голівка Голлі, що схилилася над ними, вилискувала на диво шовковистим блиском. Скільки дивовижної, жорстокої сили буяє в житті, коли ти старий і слабкий, воно наче насміхається з тебе різноманітністю своїх проявів і бурхливою енергією. До цих останніх кількох тижнів у нього ніколи не бувало цього дивного відчуття — наче одну його половину підхопив нестримний потік життя, а друга половина залишилася на березі й дивиться їй услід. Лиш тоді, коли з ним була Айріні, зникало це роздвоєння свідомості.
Голлі повернула голівку, показала своїм смаглявим кулачком на фортепіано — бо «добг'е виховані»
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі», після закриття браузера.