Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Равік засміявся.
— Ну, то вона, мабуть, дуже змінилася. Бувай, Борисе! Хай Бог благословить твої пильні очі.
VII
— Коли мені лягати в клініку, Равіку? — спитала Кет Гегстрем.
— Коли хочете. Завтра, післязавтра, коли завгодно. На день пізніше, на день раніше — не має значення.
Вона стояла перед ним, по-хлоп’ячому струнка, впевнена, вродлива і вже не дуже молода.
Равік два роки тому вирізав їй апендикс. То була його перша операція в Парижі. Кет Гегстрем виявилась добра на почин. Відтоді він весь час мав роботу, і поліція жодного разу не турбувала його. Для нього Кет була ніби талісман.
— Цього разу я боюся, — мовила вона. — Не знаю чому, але боюся.
— Нема чого. Це звичайна операція.
Кет підійшла до вікна й виглянула надвір, на подвір’я готелю «Ланкастер». Могутній крислатий каштан простяг свої старі руки до мокрого неба.
— Цей дощ, — сказала вона. — Я виїздила в дощ із Відня. Прокинулася в Цюриху — і знов дощ. І тут також. — Вона засунула завісу. — Не знаю, що зі мною діється. Мабуть, я старіюся.
— Завжди так здається, коли людина ще не стара.
— У мене мав би бути інший настрій. Два тижні тому я розлучилася. Треба було б радіти. А я якась стомлена. Все повторюється, Равіку. Чому?
— Ніщо не повторюється. Повторюємось ми, оце й усе.
Кет усміхнулася й сіла на канапу, що стояла біля декоративного каміна.
— Добре, що я вернулася. Відень став гнітючою казармою. Німці його розтоптали. І австрійці разом з ними. Австрійці також, Равіку. Мені здавалося, що австрійський нацист — це щось протиприродне. Але я сама їх бачила.
— Нема нічого дивного. Влада — найзаразливіша хвороба з усіх.
— Так, і вона найдужче спотворює людей. Тому я й розлучилася. Чарівний гульвіса, за якого я два роки тому вийшла заміж, раптом обернувся в горлатого штурмфюрера, що змушував старого професора Бернштейна мити вулицю, а сам стояв і сміявся. Бернштейна, який рік тому вилікував його від запалення нирок — нібито за те, що гонорар був надто високий. — Кет Гегстрем скривилася. — Гонорар, який заплатила я, а не він.
— От і радійте, що розв’язалися з ним.
— Він вимагав за розлучення двісті п’ятдесят тисяч шилінгів.
— Дешево, — сказав Равік. — Усе, що можна владнати з допомогою грошей, коштує дешево.
— Він нічого не дістав. — Кет Гегстрем підвела голову. В неї було вузьке обличчя, бездоганно окреслене, мов камея. — Я йому сказала, що я думаю про нього, про його партію та про їхнього фюрера, й запевнила, що відтепер говоритиму все це відверто. Він спробував налякати мене гестапо й концентраційним табором. Я його взяла на глузи. Сказала, що я поки що американка й перебуваю під захистом посольства. Зі мною нічого не станеться, а от йому, через те що я його дружина, все може бути. — Вона засміялася. — Про це він не подумав. І відтоді більше не ставав мені на перешкоді.
Посольство, захист, протекція, подумав Равік. Наче мова йде про якусь іншу планету.
— Мені дивно, що професорові Бернштейну й досі дозволяють практикувати, — сказав він.
— Більше не дозволяють. Він прийняв мене тайкома, коли почалася перша кровотеча. Слава Богу, що я можу позбутися цієї дитини. Народити від нациста… — її аж пересмикнуло.
Равік підвівся.
— Мені треба йти. Вебер після обіду ще раз огляне вас. Тільки задля проформи.
— Я знаю. А однаково цього разу мені страшно.
— Послухайте, Кет… Це ж не вперше. І операція простіша, ніж видалення апендикса, яку я робив вам два роки тому. — Равік обережно обняв її за плечі. — Ви були першою, кого я оперував у Парижі. Це як перше кохання. Я буду обережний. А крім того, ви мій талісман. Принесли мені щастя. І надалі повинні приносити.
— Так, — сказала вона й глянула на нього.
— Ну й добре. Прощавайте, Кет. О восьмій вечора я зайду по вас.
— Прощавайте, Равіку. Зараз я піду до Менбоше й куплю собі вечірню сукню. Треба ж мені скинути з себе цю втому. І це відчуття, ніби я заплуталася в павутинні. Ох, той мені Відень, — сказала вона й гірко всміхнулася. — Місто мрій…
Равік спустився ліфтом і пройшов вестибюлем повз бар. Там сиділо кілька американців. Посеред вестибюля на столі стояв великий букет червоних гладіолусів. У сіруватому тьмяному світлі вони кольором нагадували закипілу кров. Аж підійшовши ближче, Равік побачив, що квітки свіжі, їх так міняло світло, що пробивалося знадвору.
На другому поверсі готелю «Інтернасіональ» панував шарварок. У багатьох кімнатах двері були відчинені навстіж, покоївка і коридорний то забігали туди, то знов вибігали, а господиня командувала ними, стоячи в коридорі. Равік піднявся сходами нагору.
— Що сталося? — спитав він.
Господиня, огрядна жінка з величезними грудьми й маленькою головою в коротких чорних кучерях, відповіла:
— Іспанці вибралися.
— Я знаю. Але навіщо так пізно прибирати кімнати?
— Вранці вони нам будуть потрібні.
— Приїздять нові німецькі емігранти?
— Ні, іспанські.
— Іспанські? — перепитав Равік, не відразу збагнувши, що вона має на думці. — Як це? Вони ж щойно виїхали.
Господиня глянула на нього чорними блискучими очима й посміхнулася. В тій посмішці була і простацька мудрість, і простацька іронія.
— А інші повертаються.
— Які інші?
— їхні супротивники, звичайно. Так завжди буває. — Господиня гукнула щось покоївці. — В нас давній готель, — не без гордощів повела вона далі. — І наші пожильці залюбки повертаються сюди. Вони вже чекають на свої колишні кімнати.
— Уже чекають? — здивувався Равік. — Хто?
— Панове з ворожого табору. Більшість їх уже мешкали тут. Звичайно, дехто за цей час загинув. А решта зупинилися в «Біарриці» та в «Сен-Жан де Люзі» й чекали, поки звільняться кімнати.
— Хіба вони вже тут були?
— Отакої, пане Равіку! — Господиню здивувала його нетямущість. — Певне, що були. Під час диктатури Примо де Ривери. їм тоді довелося тікати, й вони жили в нас. Коли Іспанія стала республіканською, вони повернулися назад, а до нас приїхали монархісти й фашисти. Тепер уже останні з них вертаються додому, а республіканці знов приїздять сюди. Ті, що ще залишилися.
— Справді. Я про це якось не подумав.
Господиня заглянула до однієї кімнати. Над ліжком висіла кольорова літографія з зображенням колишнього короля Альфонса.
— Зніми його, Жанно! — гукнула вона. Покоївка зняла портрет.
— Так. Постав сюди.
Господиня поставила портрет праворуч під стіною і пішла далі. В сусідній кімнаті висів портрет генерала Франко.
— Цього також зніми. І постав до Альфонса.
— Чого ж ті іспанці не забрали своїх портретів із собою? — спитав Равік.
— Емігранти рідко
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.