Читати книгу - "Борва мечів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— І недарма. Дракон — не раб.
З цими словами Дані щосили ляснула батогом невільникареві поперек обличчя. Кразнис заверещав і відсахнувся. Щоками в напахчену бороду потекла кров — «персти гарпії» одним ударом пошматували йому мармизу на клапті. Але Дані не зупинилася навіть на мить, щоб роздивитися криваву руїну його обличчя.
— Дрогоне! — проспівала вона гучно і солодко, забувши про усі страхи. — Дракарис!
Чорний дракон випростав крила і заревів.
Струмінь завихреного темного полум’я вдарив Кразниса просто у очі, які миттю луснули і потекли щоками. Олія у волоссі та бороді спалахнула так люто, що на якусь мить невільникар ніби вдяг корону, вдвічі вищу за власну голову. У смороді спеченого м’яса потонули навіть його парфуми, а у вереску — решта інших звуків.
Затим Майдан Спокути вибухнув кров’ю та безладом. Добрі Хазяї верещали, штовхали один одного, з поспіху запиналися на облямівках власних токарів. Дрогон майже недбало налетів на Кразниса, вимахуючи чорними крилами, і почастував невільникаря ще одним спалахом вогню. А тоді Іррі та Джихікі звільнили Візеріона і Раегала, і у повітрі замаяли всі троє драконів замість одного.
Коли Дані обернулася, то побачила, що третина пихатих астапорських воїнів з гемонськими рогами на головах намагається якось утриматися на конях, а інша третина кидається врозтіч у яскравому сяйві налощеної міді. Одному вдалося не лише всидіти у сідлі, але й витягти меча, та його бойовий клич був придушений батогом Джохого, що обвився навколо шиї. Іншому Рахаро відрубав руку арахом, і той зачвалував геть, схиляючись у сідлі та бризкаючи кров’ю. Агго спокійно сидів верхи, накладав стріли на тятиву і пускав по токарах, не розбираючи, де яка облямівка: срібна, золота чи зовсім проста. Могутній Бельвас теж тримав араха у руці й крутив ним над головою, готуючись до нападу.
— До списів! — заволав якийсь астапорець. Виявилося, то був Граздан — старий Граздан у обтяженому перлами токарі. — Неблазні! Захищайте нас, зупиніть їх, порятуйте ваших хазяїв! До списів! До мечів!
Коли Рахаро поцілив Граздана стрілою в рота, невільники, що тягли крісло на ношах, з переляку вивалили свого володаря з крісла на землю і накивали п’ятами. Старий поповз до першого ряду євнухів, спливаючи кров’ю на цеглини. Але Неблазні навіть очі не скосили подивитися на його смерть. Шерега за шерегою вони стояли рівно. Стояли і не рухалися.
«Боги почули мої молитви.»
— Неблазні! — Дані чвалом ринула уздовж шереги; позаду неї за вітром віяла срібно-золота коса, у якій дзеленькав її єдиний дзвіночок. — Убивайте Добрих Хазяїв, ріжте вояків, нищте кожного, хто вдягнений у токар і має нагайку! Але не смійте кривдити дітей, молодших дванадцяти років! І ще — збивайте кайдани з кожного невільника!
Вона здійняла угору «персти гарпії»… а тоді відкинула батога убік.
— Свобода! — проспівала вона щосили. — Дракарис! Дракарис!
— Дракарис! — заволали вони у відповідь, і то було найсолодше слово, почуте нею за життя. — Дракарис! Дракарис!
А людопродавці тікали, верещали, благали та помирали навколо майдану, і запилене повітря повнилося свистом списів та ревищем вогню.
Санса III
На ранок, коли мала бути готова її нова сукня, служниці наповнили купіль паруючою водою та відтерли Сансу від голови до п’ят так, що вона аж зарожевіла. Власна Серсеїна покоївка підрізала їй нігті, розчесала та закрутила її брунатно-руде волосся, щоб воно спадало на спину м’якими кучерями. Також вона принесла десяток улюблених парфумів королеви. Санса обрала різкі солодкі пахощі, де за буянням квітів ховався натяк на лимон. Покоївка взяла трохи на палець і торкнулася Сансиної шкіри за кожним вухом, нижче підборіддя… а потім зовсім легенько — обох сосків.
Серсея прибула власною особою разом із кравчинею подивитися, як Сансу вдягатимуть у нове вбрання. Спіднє було все шовкове, а сама сукня — вершкового кольору, з важкого срібнотканого альтембасу, з підкладкою сріблястого єдвабу. Коли Санса опускала руки додолу, кінці довгих зубчастих рукавів мало не торкалися землі. А ще то була сукня жіноча, не дівчача — без жодних сумнівів. Розріз спереду трохи не сягав пупа; глибокий клин був укритий візерунчастим мирійським мереживом голубого забарвлення. Спідниці були довгі та пишні, а стан такий тісний, що Санса мусила видихнути, поки її ушнуровували. Принесли їй також і нові черевички — м’якенькі, без підборів, сірої замші. Вони охопили її ніжки, наче ласкаві коханчики.
— Ви дуже гарні, люба панно, — мовила кравчиня, коли Сансу скінчили вдягати.
— Справді? Так, так! — захихотіла Санса і крутнулася, звихорюючи спідниці. — Ой, яка ж я гарна!
Вона не могла дочекатися, щоб її такою побачив Вілас Тирел. «Він мене покохає, авжеж покохає, він мусить… він забуде про Зимосіч, коли побачить мене. Я його примушу забути про все!»
Королева Серсея окинула її прискіпливим оком.
— Не завадить трохи прикрас. Оті місячні камені, які їй подарував Джофрі.
— Негайно, ваша милосте, — відповіла покоївка.
Коли місячні камені з’явилися у Сансиних вухах і навколо шиї, королева кивнула.
— Саме так. Боги мали добрість до тебе, Сансо. Ти чарівна дівчина. Яка моторошна непристойність — віддавати цю юну цноту отій бридкій потворі.
— Якій потворі? — не зрозуміла Санса.
Невже королева каже про Віласа? «Але як вона знає?» Адже ніхто не знав, окрім Маргерії та Королеви Колючок… ну хіба ще Донтос, але його можна не рахувати.
Серсея Ланістер пропустила запитання повз вуха.
— Кирею! — наказала вона, і жінки винесли її: довгу кирею білого оксамиту, обтяжену перлами. Срібною ниткою на ній було вигаптувано вишкіреного лютововка.
Санса блимнула очима і зненацька відчула моторошний переляк.
— Це знак та кольори твого батька, — мовила Серсея, поки кирею пристібали Сансі на шиї тонким срібним ланцюжком.
«Дівоча кирея. До весілля.» Санса сягнула рукою до шиї та зірвала б її, якби посміла.
— Ти гарніша, Сансо, коли не роззявляєш рота, — зауважила Серсея. — Тепер ходімо, септон чекає. І весільні гості теж.
— Ні! — вигукнула Санса. — Ні!
— Так. Ти — вихованка корони. Тепер за батька тобі править король, бо твій брат — засуджений престолом зрадник. Саме король і вирішує, кому віддати твою руку. Ти одружишся з моїм братом Тиріоном.
«Мої спадкові права» — майнула в Санси думка, викликавши нудоту. Отже, дурень Донтос — не такий вже й дурень; він усе бачив заздалегідь. Дівчина сахнулася від королеви і вигукнула:
— Ні, не буду! — «Я
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Борва мечів», після закриття браузера.