Читати книгу - "Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Тітонька Джулі швидко провадила:
— Кажуть, любий Джоліон спочатку відписав їй п'ятнадцять тисяч назовсім; а потім він, звичайно, зрозумів, що так не годиться, і залишив тільки довічні проценти.
Чи Сомс чув про це?
Сомс ствердно кивнув головою.
— Твій кузен Джоліон тепер удівець. Він її опікун; ти це, звичайно, знаєш?
Сомс похитав головою. Він знав, але хотів показати, що не цікавиться цим. Вони з молодим Джоліоном не зустрічалися від того дня, коли загинув Босіні.
— Він уже, певно, немолодий,— задумано провадила тітонька Джулі.— Постривай, він народився ще тоді, коли твій любий дядечко жив на Маунт-стріт; задовго до того, як вони перебралися на Стенгоуп-гейт,— у грудні сорок восьмого року, якраз перед революцією. Йому вже за п'ятдесят. Подумати тільки! Така була гарненька дитина, і ми всі ним дуже пишалися: він був найперший з усіх вас.
Тітонька Джулі зітхнула, і кучерик не зовсім її власного волосся вибився з-під чепчика й повис, аж тітонька Гестер здригнулася. Сомс підвівся; він зробив цікаве відкриття. Давня рана, що її колись завдано його гордості й гідності, ще й досі не загоїлася. Він прийшов сюди, гадаючи, що може говорити про це; навіть бажаючи поговорити про своє скуте становище і — на тобі!— він тікає від нагадування тітоньки Джулі, що відома своєю звичкою заводити недоречні розмови.
О, невже Сомс уже зібрався йти!
Сомс усміхнувся трохи мстиво і відповів:
— Так. До побачення. Моє шанування дядечкові Тімоті!
І, холодно поцілувавши їх обох у чоло, пооране зморшками, що, здавалося, липли до його уст, наче жадаючи, щоб поцілунок їх розгладив, він пішов, а тітоньки проводили його вдячними поглядами: любий Сомс, який він уважний, зайшов до них сьогодні, коли вони почувають себе не дуже...
Відчуваючи, як каяття стискає його серце, Сомс зійшов сходами, де завжди приємно пахло камфорою, портвейном і оселею, в яку не пускали найменшого протягу. Бідолашні старенькі — він не хотів завдавати їм болю! Але на вулиці він умить забув про них: його знову заполонив образ Аннет і думка про кляті пута, які його сковували. Чому він не довів справи до кінця, не взяв розлучення ще тоді, коли того бідолаху Босіні переїхала карета і його зв'язок з Айріні було так легко довести! І він повернув до Мейферу, де на Грін-стріт мешкала його сестра Вініфред Дарті.
II. СВІТСЬКА ЛЮДИНА ІДЕ ЗІ СЦЕНИ
Те, що світська людина, котрій довелося так перестраждати від примх мінливої долі, як Монтегю Дарті, й досі жила в домі, де мешкала ось уже двадцять років, викликало б значно більший подив, якби орендну плату, всілякі податки й ремонт цього будинку не оплачував тесть. Цим простим способом, який, правда, нагадував комерційну операцію, Джеймс Форсайт забезпечив більш-менш спокійні умови життя своїй дочці та онукам. Зрештою, надійний притулок є неоціненною вигодою для такого завзятого спортсмена, як Дарті. Аж до подій, що відбулися протягом останніх кількох днів, він цілий рік поводився з майже неприродною статечністю. Річ у тім, що він, сплативши половину її ціни, став співвласником кобили Джорджа Форсайта, який цілком віддався кінським перегонам на превеликий жах Роджера, спочилого нині вічним сном. Запонка, дочка Страдника й Вогненної Сорочки, внучка Підв'язки, була гніда трирічна кобила, яка з різних причин досі не могла показати своєї справжньої форми. Коли Дарті став напіввласником цієї багатонадійної тварини, весь ідеалізм, що досі таївся в ньому, як і в кожній людині, ожив і ось уже багато місяців допомагав йому триматися з непохитною стійкістю. Коли у людини з'являється надія, задля якої варто жити, то людина ця стає на диво розважливою; а Дарті був сповнений надії: він мав шанс три до одного на осінньому гандікапі, коли ставки були двадцять п'ять до одного. Старосвітський рай у порівнянні з цим здавався нікчемним, і Дарті ладен був поставити свою останню сорочку на дочку Вогненної Сорочки. Проте на онуці Підв'язки трималася не тільки доля його сорочки, а й багато чого іншого! Коли йому минуло сорок п'ять років і він вступив у буремний вік, критичний для Форсайтів — і хоч, можливо, для Дарті цей вік менше відрізнявся від усякого іншого, але він був критичний навіть для нього,— предметом жадань Монтегю стала одна танцівниця. Почуття його були дуже палкі, проте без грошей, і до того ж без чималих грошей, вони важили ще менше, аніж її прозорі спіднички; а грошей у Дарті ніколи не було, він сяк-так перебивався на ті крихти, які йому вдавалося випросити або позичити у Вініфред, жінки твердої вдачі, що утримувала його, бо він був батьком її дітей, а також віддаючи данину давньому захопленню його вже дещо зів'ялою вродою, що зачарувала її в юності. Вона і кожний, хто згоджувався позичити йому грошей, та ще його програші в карти і на перегонах (дивовижно, як деякі люди примудряються мати зиск із програшів) були єдиним джерелом поповнення його фінансів; Джеймс став надто старий і нервовий, до нього й не підступай, а Сомс був неприступний, як гранітний мур. Без перебільшення можна сказати, що Дарті кілька місяців живився самою надією. Він ніколи не любив грошей задля них самих, зневажав Форсайтів, у яких гроші завжди були вкладені в якесь діло, хоч і намагався мати від них максимальну користь. В грошах йому подобалося те, що за них можна було купити,— втіхи.
— Справжньому спортсменові байдуже до грошей,— бувало, казав він, позичаючи двадцять п'ять фунтів, коли не було надії взяти п'ятсот.
Багато в чому Монтегю Дарті був прецікавою особою. Як казав Джордж Форсайт, він був справжнє «чудо».
Настав ранок знаменного дня перегонів, ясний і сонячний,— ранок останнього дня вересня, і Дарті, який приїхав до Ньюмаркета напередодні ввечері, вбрався в новісінький
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі», після закриття браузера.