Читати книгу - "Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ми по мосту їхали, так він аж хитався! Що за диво?
— Та яке диво? Розікрали ж усі гроші на будівництво, а потім ліпили з того, що було. Замість двох колій, як за проектом було, одну зробили, та й ту так погано, що кожного року аварії. Ще пасажирські потяги так-сяк ходять, а вантажні — ні, — зітхнув мій співрозмовник. Судячи з мундира його затяганого, жив він самотньо, а такі поговорити люблять.
— Кажуть, нову тепер колію збираються будувати.
— Та наче збираються, — киває чоловік і сумно дивиться на порожню карафку.
Замовляю йому кухоль пива, що співрозмовника мого дещо пожвавлює.
— Хочуть збудувати, але не збудують, — крутить головою він.
— Знову розкрадуть гроші? — здогадуюся я.
— Та ні, через місця погані вести збираються.
— Які такі погані? Я їхав, нічого підозрілого не помітив.
— Так нову ж колію в іншому місці збираються прокладати. Прямо на Ямпіль. А там же Горюнські болота. Казна-що там.
— Горюнські болота?
— Ага. Де інженер Кейхіль втопився.
— Втопився? А я чув, що збожеволів тут хтось.
— Збожеволів інженер Чердаков, який приїхав нову колію робити. А Кейхіль двадцять років тому стару будував. Роберт Степанович, хороша була людина, спеціаліст! Я його особисто знав. Поки він живий був, порядок тримався, будували на совість. А як помер, то безлад почався, розікрали все, зробили колію, по якій їздити не можна.
— А чого той Кейхіль у болота поліз? Сп’яну?
— Ні, що ви! Він же і не пив! Виразка в нього була, саму кашу вівсяну їв, бідолаха.
— Тоді як же?
— А просто погані там місця. Хотіли ж і тоді колію робити на Ямпіль, але ото Кейхіль втопився, потім робочі похворіли, казна-що почалося, і повернули колію на південь. Воно-то гак потягам робити, коли на Москву їхати, але вирішили, що краще хоч так. Воно б і нічого, якби не розікрали все. А так вийшло, що наче дорога і є, а насправді — немає! Дуб’янівські мужики досі тим заробляють, що до станції возять.
— А що за мужики?
— Та з Дуб’янівки. Село таке, серед Горюнівських боліт.
— Велике село?
— Та немале. А ще від села хуторів по лісах багато. Дикі люди. І балакають так, що нічого не зрозуміло, гірше за циган. Минулого року один робітник із фабрики зачепився з дуб’янівськими. Набігли фабричні, побили чужого. А потім дуб’янівські прискочили, фабрику оточили. Якби дві сотні козаків з Глухова не прибуло, то і штурмом би брали. Ледь вивели з міста. А фабричний той десь за місяць зник.
— Як зник?
— А так, пішов після зміни додому і зник. Вкрали його дуб’янівські, вони такого не вибачають. Справжні звірі!
— А поліція що?
— Нічого поліція. Дуже їм потрібен якийсь фабричний. Вони фабричних не люблять, ще як у 1905 році тут трьох городових убили. Та й у пристава справи з дуб’янівськими є, то поліція їх не чіпає.
Залізничник став розповідати, яка у Шостці поліція погана, хабарники та п’яниці. У нас у повіті не кращі були. Якось прогнила наша імперія. Куди тут воювати, коли поліція замість того, щоб порядок підтримувати, хабарі вимагає, а залізниці такі, що як їдеш, то молишся. І не аби з ким воювати, а з німцями, народом, схильним до порядку та системи. Поганий це ворог, не ті самі турки, яких ми бити звикли.
Посидів я ще трохи з залізничником і пішов до готелю «Клементина». Там мене провели до номера, який знімав полковник. Він мене побачив і дуже зрадів.
— Іване Карповичу, нарешті! Повечеряти з дороги не бажаєте?
— Та можна, — кажу, бо сидір Уляни Гаврилівни ще в обід з’їв.
— Ходімо до ресторації, компанія все оплачує! — полковник мене ледь під руку не вів, наче я важливий гість.
У ресторації, яка при готелі була, нам узялися готувати їжу, а поки полковник замовив по кухлю пива.
— Іване Карповичу, я при начальстві не все міг сказати, то скажу зараз. Допоможіть! Від цієї справи залежить моє майбутнє. Посада у компанії в мене добра, і втрачати її я не хочу. Не можу просто втратити, через деякі причини. То розберіться, в чому тут справа, прошу вас!
— Я спробую, спробую. Але в мене є кілька запитань. Перше: чому нову колію вирішили вести через болота, а не так, як стару?
— Там не такі вже й страшні болота Кілька верст усього, інженери кажуть, що можна зробити насип. Там і раніше планували будувати колію на північ, але потім чомусь повернули на південь.
— І чому?
— Я не знаю. Кажуть, забагато розікрали, то зробили абияк.
— На цьому замовленні теж щось зароблять?
— Звісно, Іване Карповичу, будівництво залізниць — це ж золоте дно. То і зараз би щось заробили, але заробити тут не головне. Головне — виконати це замовлення, щоб отримати інші, вже по-справжньому великі.
— Хтось може бути проти того, щоби ви отримали замовлення?
— Хтось може, але тоді б вони діяли через уряд, через двір государя. А не ось так. Я від самого звільнення з охоронного відділення працюю в компанії, ніколи не чув про такі інтриги.
— А оті інженери, яких ви надсилали. Де вони тут жили, що робили?
— Жили тут, у готелі, в номерах на першому поверсі. Ось фотографії обох. А робили — виїздили за місто, вимірювали, дивилися, як дорога пройде. Кілька днів працювали, а потім ставалося щось. Один збожеволів, інший — застрелився. Оце таке. Ще пива?
— Давайте. А навіщо ваші керівники до мене особисто приїздили? Невже лише задля автографів?
— Вони довго не хотіли до вас звертатися. Боялися, щоб потім ця історія в газети не потрапила. Ну, і не вірили, що ви справді спеціаліст.
— А потім повірили?
— Так, роздивилися вас і дали згоду на співпрацю. Вони на
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу», після закриття браузера.