Читати книгу - "Борва мечів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Хочете, щоб я роздягнулася, мосьпане?
— Тиріоне. — Він нахилив голову набік. — Моє ім’я — Тиріон, Сансо.
— Тиріоне. Ласкавий пане. То ви бажаєте, щоб я зняла сукню, або самі мене роздягнете?
Вона ковтнула ще вина. Біс відвернувся геть.
— Першого разу, коли я одружувався, на весіллі були тільки ми, п’яний септон і кілька свиней замість свідків угоди. Одного зі свідків ми з’їли на учті. Тайша годувала мене шматками просто з вогню, а я злизував сало в неї з пальців, і ми реготали, коли разом упали до ліжка.
— То ви вже були одружені? Я… я забула.
— Ти не забула. Ти про те нічого не знала.
— Хто вона була, пане? — Санса мимоволі спалахнула цікавістю.
— Пані Тайша. — Його вуста скривилися. — З дому Жменя-Срібла. Знак — золота монета і сотня срібняків на скривавленому простирадлі. Шлюб наш був дуже короткий… та й хіба може бути інакший в такого коротуна?
Санса втупилася у власні долоні й нічого не відповіла.
— Скільки тобі років, Сансо? — запитав Тиріон за якусь мить.
— Буде тринадцять, — відповіла вона, — якраз на поворот місяця.
— О боги ласкаві. — Карлик ковтнув іще вина. — Та нехай, балачки тебе старшою не зроблять. То що, пані дружино, візьмемося до справи?
— Якщо буде на те ласка мого пана чоловіка.
Відповідь, здається, його розсердила.
— Ти ховаєшся за своєю чемністю, наче за муром замку!
— Чемність — обладунок шляхетної панни, — мовила Санса. Так завжди казала її септа.
— Я твій чоловік, господар і захисник. Можеш зняти свій обладунок.
— І сукню теж?
— І її теж. — Він махнув у Сансин бік чарою з-під вина. — Пан батечко наказали мені здійснити цей шлюб на подружньому ложі.
Тремтливими руками вона узялася розстібати одяг. Замість пальців раптом виросли десять негнучких, наче від дерева відламаних цурпалків. І все ж Санса якось упоралася зі шворками та ґудзиками; кирея, сукня, усі причиндали під нею, нижня шовкова сорочка… усе ковзнуло на підлогу, і зрештою вона виступила з останнього спіднього. Руки та ноги їй вкривали сироти, очі дивилися у підлогу, з сорому не в силі піднятися до чоловіка… та все ж коли вона скінчила роздягання, то здійняла погляд і побачила, що він дивиться просто на неї. Їй здалося, що у його зеленому оці палає хіть, а у чорному — лють. І що саме лякало її більше — того вона не знала сама.
— Та ти ж іще дитина, — мовив Тиріон.
Санса затулила груди руками.
— Я вже квітнула як жінка.
— Дитина, — повторив він, — але я тебе хочу. Тебе це лякає, Сансо?
— Так.
— Мене теж. Я знаю, який я бридкий…
— Ні, пане…
Тиріон штовхнувся і звівся на ноги.
— Та не бреши, Сансо. Я покручений від народження, малий на зріст, порізаний у битві, але… — Вона побачила, як він ковтнув. — …у ліжку, коли гасять свічки, я не гірший за інших чоловіків. У темряві я стаю Лицарем Квітів.
Він сьорбнув ще вина.
— Я щедрий на дарунки. Вірний тим, хто вірний мені. Довів на полі бою, що не боягуз. А ще я розумніший за більшість людей. Має ж розум рахуватися бодай за щось. Я навіть умію бути добрим — нам, Ланістерам, добрість загалом не властива, та я примудрився її десь надибати. Я… зможу бути добрим до тебе.
«Він наляканий так само, як я» — подумала Санса. Напевне, вона мусила б якось пом’якшитися, подобрішати, але натомість відчула лише жаль, а жаль убиває любовну жагу. Він дивився на неї, чекав її слів, та всі слова зів’яли і висохли. Санса могла лише стояти і тремтіти.
Коли Тиріон Ланістер нарешті усвідомив, що відповіді йому не буде, то перехилив рештки вина з келиха.
— Зрозуміло, — буркнув він із гіркотою. — Ходи до ліжка, Сансо. Виконаймо свій обов’язок.
Вона видерлася на перину, відчуваючи його погляд. Запашна воскова свічка горіла на столику біля ліжка, під ковдрами були розкидані трояндові пелюстки. Санса спробувала накинутися ковдрою, щоб укрити свою оголеність, але почула:
— Ні.
Від холоду її трусило, та все ж вона підкорилася, заплющила очі й чекала. За мить вона почула, як чоловік стягує чоботи, шурхотить одягом, роздягаючись. Коли він скочив на ліжко і поклав їй руку на груди, Санса мимоволі здригнулася. Очі її були заплющені, усе тіло — скам’яніле, а у душі бився острах того, що мало статися далі. Що він тепер зробить? Поцілує її? Чи мусить вона розкинути ноги? Санса навіть не знала, чого від неї чекають.
— Сансо! — Рука забралася з грудей. — Розплющ очі.
Вона обіцяла коритися, тому розплющила. Він сидів коло її ніг зовсім голий. Там, де з’єднувалися його ноги, з куща цупкого солом’яного волосся витикався твердий та прямий чоловічий стовбур. То була чи не єдина пряма частина у всьому Тиріоновому тілі.
— Мила панно, — мовив Тиріон, — ви чарівні, не майте сумніву, але… я не можу цього зробити. Хай мого батечка грець ухопить. Ми почекаємо. Поворот місяця, рік, цілу зиму чи літо — скільки знадобиться. Доки ви не спізнаєте мене краще і не почнете хоч трохи довіряти.
Він посміхнувся — мабуть, задля переконливості — але без носа усмішка вийшла надто бридка і зловісна.
«Подивися на нього» — мовила до себе Санса, — «подивися на свого чоловіка, на усього цілком. Септа Мордана казала, що усі люди вродливі, треба лишень відшукати ту вроду. От і шукай.» Вона роздивилася короткі криві ноги, напухлого потворного лоба, зелене око і чорне око, пеньок відрубаного носа, кривий рожевий рубець, плутанину чорно-золотого волосся, що правила за бороду. Навіть чоловіча міць його була потворна — товста, змережана судинами, з великою ліловою бульбою на кінці.
«Так не можна, так нечесно! Які гріхи я вчинила, що боги так мене карають, які?»
— Присягаюся честю Ланістера, — мовив Біс, — я тебе не чіпатиму, доки ти сама цього не схочеш.
Їй ледве стало всієї хоробрості, яка в неї лишилася, щоб глянути у різнобарвні очі й запитати:
— А якщо я, пане мій, не схочу цього ніколи?
Його вуста смикнулися, наче від ляпаса з її
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Борва мечів», після закриття браузера.