Читати книгу - "Фантастика Всесвіту. Випуск 3"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Доктор Хувенал Урбіно отримав телеграму через три дні по тому в Парижі, під час приятельської вечірки, і в пам’ять батька підняв тост із шампанським. «Він був добра людина», — сказав син. Згодом він картав себе за той нерозсудливий хлоп’ячий вчинок: він тоді умисне відвернув очі від дійсності, щоб не заплакати. Але через три тижні надійшла копія посмертного батькового листа, і ось тоді йому таки довелось подивитися правді у вічі. Зненацька до самих глибин розкрився йому образ чоловіка, якого він знав ще тоді, коли не знав нікого іншого, чоловіка, що виховував його, навчав розуму, чоловіка, котрий тридцять два роки спав і кохався з його матір’ю, але ніколи до цього листа не показував себе таким, який він насправді був, душею і тілом, внаслідок звичайнісінької сором’язливості. Доти доктор Хувенал Урбіно та його рідні уявляли собі смерть як лихо, що трапляється з іншими, з батьками чужих людей, з чужими братами й чоловіками, але не зі своїми. Вони були людьми уповільненого життя, і ніхто ніколи не бачив, щоб вони старілися, хворіли чи вмирали, просто, коли наставав їхній час, вони наче помалу розвіювалися, перетворювалися на спогади, на туманні образи з іншої епохи, аж поки їх поглинало забуття. Та посмертний лист батька — і куди більшою мірою, аніж телеграма з лихою звісткою, — поставив Хувенала Урбіно віч-на-віч із неминучістю смерті. А проте одним з його найдавніших спогадів — Хувенал Урбіно мав тоді років дев’ять чи, може, одинадцять — був ніби передчасний знак смерті, переданий йому через батька. Одного дощового надвечір’я обидва сиділи вдома, у кабінеті: син малював брусочками кольорової крейди на плитах підлоги жайворонків та соняшники, а батько в розстебнутому жилеті, з каучуковими підв’язками на манжетах сорочки читав біля вікна, крізь яке соталися промені сонця. Раптом він урвав читання, щоб почухати собі спину шкрябничкою на довгому держалні зі срібною рукояттю на кінці. А що це йому не вдалося, то він попросив сина, щоб той почухав те місце нігтями, і Хувенал Урбіно виконав батькове прохання з дивним враженням, що в ті хвилини, коли шкріб батькові спину, раптом перестав відчувати своє власне тіло. Наприкінець батько глянув на нього через плече із сумною усмішкою.
— Якби я сьогодні помер, — сказав він, — ти навряд чи й пам’ятав би мене, досягши мого віку.
Він сказав це без видимої причини, і ангел смерті літав у прохолодній сутіні кабінету лише одну мить, а тоді знову вилетів у вікно, залишивши за собою струмінь пір’я, проте для хлопчика воно було невидиме. Відтоді збігло понад двадцять років, і Хувенал Урбіно дуже скоро мав досягти віку, в якому був його батько в той пам’ятний день. Він знав, що вони в усьому однакові, й на усвідомлення цієї істини тепер наклалося гостре відчуття, що він так само смертний, як і батько.
Холера стала його насланням. Доти він знав про неї тільки те, що вивчив на буденних заняттях, у якомусь побічному курсі, і тоді йому здавалося неймовірним, що всього тридцять років тому ця хвороба спричинила у Франції, зокрема й у Парижі, сто сорок тисяч смертей. Та коли вона вбила його батька, Хувенал вивчив усе, що було на той час відомо про різні форми холери, наче відбував покуту, прагнучи заспокоїти свою пам’ять, і став учнем найвизначнішого з тогочасних епідеміологів, творця санітарних кордонів, Адріана Пруста, батька знаменитого романіста. Отож коли він повернувся на батьківщину й ще з моря відчув сморід ринку та побачив пацюків у стічних канавах і голих дітлахів, що хлюпались у вуличних калюжах, то відразу зрозумів не тільки, чому сталося лихо, а й сповнився певністю, що воно може повторитися будь-якої хвилини.
Чекати йому довелося не довго. Не минуло й року, як учні, що відбували практику в Шпиталі Милосердя, попросили свого вчителя допомогти їм поставити діагноз хворому біднякові, що мав на всьому тілі дивне синяве забарвлення. Докторові Хувеналу Урбіно досить було першого погляду від дверей палати, щоб упізнати ворога. Але, на щастя, хворий три дні тому прибув сюди на шхуні з Кюрасао і прийшов у консультаційну поліклініку лікарні сам, без сторонньої допомоги, тому можна було сподіватися, що він не встиг нікого заразити. Та про всяк випадок доктор Урбіно вжив необхідних заходів: остеріг своїх колег, домігся, щоб власті зняли тривогу по всіх сусідніх портах з метою відшукати й помістити в карантин заражену шхуну, і мусив погамувати запал начальника військового гарнізону, який хотів негайно запровадити у місті стан облоги і вдатися до традиційної боротьби з пошестю, щочверть години бахкаючи з гармати.
— Заощаджуйте порох на той час, коли з’являться ліберали, — добродушно порадив йому доктор Урбіно. — Ми живемо не в середні віки.
Через чотири дні хворий помер, задушений білим, зернистим блювотинням, але протягом наступних тижнів не виявили жодного іншого випадку захворювання холерою, незважаючи на стан постійної тривоги. Та незабаром газета «Комерційні вісті» повідомила, що в двох різних кварталах міста від холери померли двоє дітей. З’ясувалося, що одне з двох захворіло на звичайну дизентерію, але друге, п’ятирічна дівчинка, мабуть, і справді стало жертвою холери. Її батьків та трьох братиків розділили, й кожного окремо помістили в карантин, а весь квартал піддали ретельному медичному огляду. Один із малих захворів на холеру і досить швидко одужав. Коли небезпека минула, вся родина повернулася додому. Протягом трьох наступних місяців зареєстрували ще одинадцять хворих, а на п’ятий було помічено тривожне зростання числа випадків; та коли минув рік, то дійшли висновку, що цього разу спалах епідемії пощастило погасити в зародку. Ніхто не поставив під сумнів, що чудо стало можливе скоріше внаслідок суворих санітарних заходів, ужитих доктором Хувеналом Урбіно, аніж його вчасного застереження. Відтоді й протягом чималого відрізку нинішнього століття випадки захворювань на холеру траплялися не тільки в цьому
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Фантастика Всесвіту. Випуск 3», після закриття браузера.