Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Молодик зухвало посміхнувсь і вмостився ще зручніше, широко розставивши ноги. На ногах у нього були гостроносі лаковані черевики й бузкового кольору шкарпетки.
— Прошу тебе, Бобо, — сказала Люсьєна. — На одну хвилинку.
Бобо не звертав на неї уваги. Він пильно роздивлявся Равіка.
— Дуже добре, що ви прийшли, — сказав він. — То я вам відразу викладу все. Ви, мабуть, сподіваєтесь, любий мій, що зможете підсунути нам рахунок за клініку, операцію і все інше?.. Дідька лисого! Ми вас не просили, щоб її залишали в лікарні, вже не кажу про операцію. Отож ляснули ваші надії на великі гроші. Ще скажіть спасибі, що ми не вимагаємо від вас відшкодування! За операцію, зроблену всупереч бажанню хворої. — Він вишкірив гнилі зуби. — Що, спіймали облизня? Так, Бобо не в тім’я битий, його так легко не обдуриш.
Молодик, видно, був дуже задоволений собою. Йому здавалося, що він блискуче викрутився. Люсьєна зблідла й боязко поглядала то на Бобо, то на Равіка.
— Утямили? — переможно мовив Бобо.
— Це він? — спитав Равік у Люсьєни. Вона не відповіла.
— Отже, він, — сказав Равік і пильніше приглянувся до молодика.
Худий, довготелесий бовдур. Тонка шия з великим борлаком, що
весь час ходить то вгору, то вниз. На шиї шарф зі штучного шовку. Сутулі плечі, надто великий ніс і підборіддя дегенерата — типовий сутенер із передмістя.
— Що означає «він»? — зухвало спитав Бобо.
— Гадаю, я вам чітко сказав: ушивайтеся звідси. Мені треба оглянути Люсьєну.
— Merde[12], — буркнув Бобо.
Равік неквапом рушив на молодика. Він уже набрид йому. Молодик схопився, ступив крок назад, і в руках у нього раптом з’явилася тонка мотузочка з метр завдовжки. Равік збагнув, що той надумав. Коли Равік наблизиться, молодик відскочить убік, забіжить ззаду, закине мотузку йому на шию і почне душити. Добрий спосіб, якщо супротивник із ним не знайомий або вимахуватиме кулаками.
— Бобо! — крикнула Люсьєна. — Бобо, не треба!
— Ох ти ж, шмаркачу, — сказав Равік. — Ми таке бачили. Дитяча штука з мотузкою. А більше ти нічого не знаєш?
На мить Бобо розгубився. Очі його збентежено забігали. Равік раптовим порухом стяг йому з плечей до ліктів розстебнутий піджак, і Бобо враз став ніби сплутаний.
— А так ти не вмієш? — мовив Равік. Він швидко відчинив двері й безцеремонно виштовхнув безпорадного Бобо з кімнати. — Якщо любиш битися, то йди в солдати, а не задирай носа. І не сікайся більше до дорослих. Apache![13]
Він замкнув двері зсередини і сказав:
— Отак, Люсьєно. А тепер я вас огляну. — Дівчина вся тремтіла. — Не хвилюйтеся. Все вже скінчилось.
Він стягнув із неї благеньке бавовняне покривало й поклав на стілець. Тоді відкотив зелену ковдру.
— Ви в піжамі? Чого? В піжамі не так зручно. Вам ще не можна багато рухатися, Люсьєно.
Дівчина трохи помовчала.
— Я її надягла тільки сьогодні, — нарешті відповіла вона.
— У вас немає більше нічних сорочок? Я можу прислати вам дві з клініки.
— Ні, це не тому. Я надягла піжаму, бо знала… — дівчина глянула на двері й притишила голос. — Знала, що він прийде. Він каже, що я вже здорова. И не хоче більше чекати.
— Що? Шкода, що я не знав цього раніше. — Равік сердито глянув на двері. — Нічого, почекає!
Як у всіх недокрівних жінок, у Люсьєни була дуже біла, тендітна шкіра, крізь яку просвічували блакитні жилки. Вона була гарно збудована, тонкокоста, струнка, але не худа. Скільки є таких дівчат, подумав Равік. Дивишся на них і мимохіть питаєш себе, навіщо природа створила їх такими граційними, коли наперед відомо, якими вони майже всі стануть: виснаженими тяжкою працею, спотвореними нездоровим, неправильним життям опудалами.
— Вам ще доведеться з тиждень більше лежати, ніж ходити, Лю-сьєно. Можете лише трохи встати й повештатись по кімнаті. Але будьте обережні, важкого не підіймайте й найближчими днями не ходіть по сходах. Вас доглядає хтось? Крім цього Бобо?
— Господиня. Але й вона вже бурчить.
— Більше у вас нікого немає?
— Немає. Була ще Марі, та померла.
Равік озирнувся по кімнатці. Вона була убога, але чиста. На підвіконні стояло кілька вазонів з фуксіями.
— А Бобо? Виходить, він знов об’явився, тільки-но все минулося?
Люсьєна промовчала.
— Чому ви не витурите його?
— Він не такий поганий, докторе. Тільки запальний…
Равік глянув на дівчину. Кохання, подумав він. І тут кохання. Одвічне диво. Воно не тільки осяває барвистою веселкою мрій сіре небо буднів, а й може оточити романтичним ореолом купу лайна. Диво і страхітливий глум водночас. Равіка раптом охопило химерне почуття, ніби він якимось дивом теж спричинився до її нещастя.
— Нічого, Люсьєно, — сказав він. — Не журіться. Головне одужати.
Вона полегшено кивнула головою.
— А щодо грошей, — збентежено і швидко сказала вона, — то це неправда. Він просто ляпнув язиком. Я все сплачу. Все. Частинами. Коли я вже зможу працювати?
— Приблизно за два тижні, якщо не робитимете дурниць. І ніяких стосунків з Бобо! Ніякісіньких, Люсьєно! А то можете й померти, розумієте?
— Так, — сказала вона не зовсім переконано.
Равік накрив її худеньке тіло ковдрою. Глянувши на дівчину, він помітив, що вона плаче.
— А швидше не можна? — спитала вона. — Я б працювала сидячи. Я повинна…
— Може. Побачимо. Все залежить від того, як ви будете поводитись. А тепер скажіть мені прізвище тієї акушерки, що робила вам аборт.
Він помітив у її очах опір.
— Я не піду в поліцію, — сказав він. — Обіцяю вам. Тільки спробую забрати назад ваші гроші, щоб ви були спокійніші. Скільки ви їй заплатили?
— Триста франків. Ви в неї нічого не візьмете.
— Спробую. Як її прізвище й де вона мешкає? Вам вона більше не знадобиться, Люсьєно. Ви вже не матимете дітей. І вона вам не зможе зробити ніякої кривди.
Дівчина вагалася.
— Отам у шухляді, — врешті сказала вона. — Праворуч.
— На цьому папірці?
— Так.
— Добре. Найближчими днями я піду до неї. Не бійтеся. — Равік надяг плаща. — Що таке? — спитав він. — Чого ви встаєте?
— Бобо. Ви його не знаєте. Він усміхнувся.
— Думаю, що я бачив і гірше. Нема чого вам уставати. А сьогоднішній огляд показав^ що вже нема чого й турбуватися. До побачення, Люсьєно. Я скоро знов прийду.
Равік обернув ключа, натиснув на дужку і швидко відчинив двері. В коридорі нікого не було. Та він і не думав, що там хтось буде. Він знав таких, як Бобо.
У крамниці внизу тепер орудував самий лише
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.