Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Равік вражено дивився на неї. Цей вибух люті нітрохи не змінив виразу її обличчя. Воно було таке саме гарне й гладеньке, тільки рот витягся в трубочку й випльовував прокльони, мов кулемет.
— Дівчина просить небагато, — перебив він жінку. — Вона тільки хоче, щоб ви повернули гррші, які вона вам заплатила.
Мадам Буше зареготала.
— Гроші? Повернути їй? А коли я в неї щось брала? Є в неї розписка?
— Певне, що нема. Ви ж не будете давати розписок.
— Тая її у вічі не бачила! Хто їй повірить?
— Повірять. У неї є свідки. її оперовано в клініці доктора Вебера. Огляд показав усе як на долоні. Складено протокол.
— Складіть хоч і тисячу протоколів! Де є докази, що я її чіпала? Клініка! Доктор Вебер! Померти можна зі сміху! Лікувати таку задрипанку в розкішній клініці! Нема вам більше чого робити?
— Є. І немало. Послухайте. Дівчина заплатила вам триста франків. Вона може скласти на вас позов за те, що ви її скалічили…
Відчинилися двері. Зайшов чоловік із чорною щетиною.
— Що сталося, Адель?
— Нічого. Скласти позов, що її скалічили? Коли вона складе позов, то її саму покарають. Її першу, будьте певні. Бо ж вона признається, що зробила аборт. А як вона доведе, що робила його в мене? Ніяк не доведе!
Чоловік із чорною щетиною щось буркнув.
— Цить, Роже, — сказала мадам. — Нема тобі чого тут стовбичити.
— Прийшов Брюньє.
— То й що? Нехай почекає. Ти ж бо знаєш…
Чоловік кивнув головою і щез. Разом із ним щез і міцний дух коньяку. Равік принюхався.
— Давній коньяк, — сказав він. — Щонайменше тридцятирічної або й сорокарічної витримки. Щасливий той, хто може пити такий коньяк навіть удень.
Мадам Буше хвилину збараніло дивилася на нього. Потім повільно скривила губи.
— Справді. Хочете чарку?
— А чому б ні?
Хоч яка вона була огрядна, а на диво швидко й нечутно підійшла до дверей.
— Роже!
Зарослий щетиною чоловік відразу з’явився на її поклик.
— Ти знов жлуктив дорогий коньяк! Не бреши, я чую, ЧИМ від тебе тхне! Принеси пляшку! Не патякай, а швидше неси!
Роже приніс пляшку.
— Я налив чарку Брюньє. А він присилував і мене випити.
Мадам Буше нічого не сказала. Вона зачинила двері й витягла з шафки чарку з фігурного скла. Равік гидливо глянув на чарку: на ній була вигравійована жіноча голівка. Мадам Буше налила чарку й поставила її на вигаптувану павичами скатертину.
— Мені здається, ви розважний чоловік, пане, — сказала вона.
Равік не міг не визнати, що ця жінка викликала до себе певну повагу. Вона була не залізна, як казала йому Люсьєна, а ще гірше —: гумова. Залізо можна зламати, а гуму ні. Всі її заперечення стосовно позову були слушні.
— Аборт ви зробили невдало, — сказав він. — І це призвело до тяжких наслідків. Хіба цього не досить, щоб повернути гроші?
— А ви повертаєте гроші, коли пацієнт помирає після операції?
— Ні, але ми часом оперуємо безкоштовно. Наприклад, Люсьєну.
Мадам Буше глянула на нього.
— От бачите. То чого ж вона каламутить воду? Хай радіє, що так скінчилося.
Равік підняв чарку й сказав:
— Мадам, я схиляюсь перед вами. Вас так просто не осідлаєш.
Вона неквапом поставила пляшку на стіл.
— Голубе, вже не один пробував. Але, видно, ви розважніший за інших. Ви гадаєте, що все це дає мені втіху чи великий прибуток? Із тих трьохсот франків майже сотню забирає поліція. Бо як же ще я могла б працювати? Он знов один приліз по гроші. Усім підмазуй, усі хочуть грошей. А то не дадуть дихнути. Це я вам кажу тільки тут, наодинці, а як ви захочете розворушити цю справу, я від усього відмовлюся, і поліція сховає кінці. Повірте мені.
— Вірю.
Мадам Буше швидко скинула на нього оком. Переконавшись, що він не глузує, вона присунула стільця й сіла. Стілець у її руці здавався легеньким, мов пір’їна, видно, під тим салом ховалася велетенська сила. Вона налила Равікові ще одну чарку коньяку, який тримала для поліції.
— Триста франків… Ніби й великі гроші, але, крім поліції, скільки на них іще є дірок. Плата за квартиру тут, звичайно, вища, ніж деінде, а ще білизна, інструменти… вони мені обходяться вдвічі дорожче, ніж лікарям. А комісійні тим, хто посилає клієнток, а хабарі… усім треба догоджати. І питво, й подарунки на Новий рік і на іменини службовцям поліції та їхнім жінкам, усього й не перерахуєш, пане! Інколи самій майже нічого не лишається.
— Проти цього нема чого заперечити.
— А проти чого є?
— Проти того, що сталося з Аюсьєною.
— А в лікарів хіба ніколи не буває невдач? — швидко спитала Буше.
— Набагато рідше.
— Пане! — Вона гордо випросталась. — Я чесна жінка і кожну попереджаю, що може вийти всяк. І жодна не повертається. Всі благають мене зглянутися на них. Плачуть, впадають у відчай. Нахваляються, що накладуть на себе руки, якщо я не допоможу їм. Яких тільки сцен тут не набачишся! Вони падають мені в ноги і благають порятувати їх. Бачите, як он на тій шафці обдерта на ріжку поліровка? Це одна заможна дама з відчаю так її обдряпала. Я їй допомогла. Хочете ще щось побачити? У кухні в мене стоїть десять фунтів сливового повидла, яке та дама мені вчора прислала. Просто з вдячності, бо гроші вона вже заплатила. Я вам ось що скажу, пане. — Голос у неї підвищився і зміцнів. — Можете звати мене шарлатанкою… А ось інші мене звуть добродійницею і ангелом.
Вона підвелася. її кімоно величними брижами спадало донизу. Канарка в клітці враз заспівала, ніби на команду. Равік також устав. Він розпізнавав на відстані мелодраму. Але й знав, що мадам Буше не перебільшує.
— Ну добре, — сказав він. — Буду йти. Для Люсьєни ви якраз не стали добродійницею.
— Аби ви побачили, яка вона була, коли прийшла до мене! Чого їй ще треба? Одужала, дитини нема — це ж те, чого вона хотіла. Та ще й за клініку не треба платити.
— Вона ніколи вже не матиме дитини.
Мадам Буше на мить розгубилася, потім незворушно сказала:
— Тим краще. Не знатиме лиха, задрипана хвойда.
Равік збагнув, що тут нічого не досягнеш.
— До побачення, мадам Буше, — сказав він. — Цікаво було поговорити з вами.
Вона підступила до нього. Равікові не хотілося подавати їй руку. Але мадам Буше мала на думці зовсім не це. Притишивши голос, вона по-змовницькому сказала:
— Ви розважний чоловік, пане. Розважніший за
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.