Читати книгу - "Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ну як, Джеймсе, ти добре подрімав?
Подрімав! Він страждає, а вона питає його про такі дурниці!
— Що там скоїлося з Дарті?— запитав він, обпікаючи її розгніваним поглядом.
Емілі ніколи не втрачала самовладання.
— Що ти почув?— запитала вона лагідно.
— Що там скоїлося з Дарті?— знову сказав Джеймс.— Він збанкрутував?
— Дурниці!
Джеймс зробив величезне зусилля і випростав усю свою цибату, як у лелеки, постать.
— Ти ніколи нічого мені не розказуєш,— мовив він.— Дарті збанкрутував.
Емілі вважала, що цієї миті найголовніше для неї спростувати цю настирливу ідею.
— Зовсім ні,— відповіла вона твердо.— Він виїхав до Буенос-Айреса.
Якби вона сказала: «Він виїхав на Марс»,— навіть тоді Джеймс не був би такий приголомшений. Для його свідомості, яку цілком поглинули англійські фінансові операції, і те і друге місце уявлялися однаково далекими.
— Чого він туди подався?— запитав Джеймс.— У нього немає грошей. Що він узяв?
Збуджена новинами, які принесла Вініфред, і роздратована цим нескінченним допитом, Емілі спокійно відповіла:
— Він узяв перли Вініфред і танцівницю.
— Що?— скрикнув Джеймс і впав у крісло.
Його несподівана знемога стривожила Емілі, і, погладжуючи його чоло, вона мовила:
— Прошу тебе, Джеймсе, не хвилюйся!
Джеймсові щоки й чоло почервоніли.
— Я заплатив за них,— сказав він тремтячим голосом.— Він злодій! Я... я знав, що так воно й буде. Він укоротить мені віку, він...
Йому забракло слів, і він завмер у кріслі. Емілі, яка досі вважала, що знає його дуже добре, злякалася й кинулась до буфета, де зберігався бром. Вона не бачила, як упертий форсайтівський дух боровся в цьому худому тремтячому тілі проти страшенного збурення, що його викликало кричуще порушення форсайтівських принципів,— форсайтівський дух, що озвався з глибин його єства: «Нема чого шаленіти, цим нічого не вдієш. Твій шлунок не зможе перетравити сніданок. Тебе розіб'є параліч». Невидимий для неї, цей дух допоміг Джеймсові куди краще за бром.
— Випий ось це,— сказала вона.
Джеймс тільки відмахнувся.
— Як це могло статися, що Вініфред дозволила йому забрати свої перли?— запитав він.
Емілі зрозуміла, що криза минула.
— Нехай носить мої,— відказала вона добродушно. Я їх ніколи не ношу. Їй доведеться взяти розлучення.
— Отаке скажеш!— мовив Джеймс- Розлучення! У нашій родині ніхто ніколи не розлучався. Де Сомс? Він скоро буде.
— Ні,— майже люто одрізав Джеймс- Він пішов на похорон. Ти думаєш, я Нічого не знаю.
— Ну що ж,— спокійно сказала Емілі,- ти не повинен так хвилюватися, коли ми тобі розповідаємо новини.
І, збивши йому подушки та поставивши біля нього бром, вона вийшла з кімнати.
А Джеймса обступили примари: Вініфред розлучається в суді, їхнє прізвище в газетах; на Роджерову труну падають грудки землі; Вел іде слідами батька; перли, за які він заплатив і яких уже ніколи не побачить; проценти з капіталу знизилися до чотирьох; країна йде до руїни; і що ближче день хилився до вечора,— вже і чай випили і пообідали,— то химернішими й зловіснішими ставали ці примари: він розоряється, а йому нічого про те не кажуть, він уже втратив увесь свій капітал, а йому нічого не кажуть. Де ж це Сомс? Чому він не приходить?. Рука його намацала склянку з глінтвейном, він підніс її до уст і побачив сина, що стояв поряд і дивився на нього. У Джеймса вирвалося полегшене зітхання і, поставивши склянку, він сказав:
— Нарешті ти прийшов! Дарті виїхав до Буенос-Айреса!
Сомс кивнув головою.
— Ну й добре,— сказав він.— Полотном дорога! Нарешті ми його здихалися.
Душу Джеймса затопила хвиля заспокоєння. Сомс знає. Сомс єдиний серед них, у кого є здоровий глузд. Чому він не оселиться в батьківському домі? В нього ж немає сина. І він сказав жалібно:
— В моєму віці часто нервуєшся. Мені б хотілося, щоб ти більше бував удома, мій хлопчику.
Сомс знову кивнув головою. Його незворушне, як маска, обличчя не виявило згоди, але він підступив до батька і наче ненароком доторкнувся до його плеча.
— У Тімоті вам передавали привіт,— сказав він.— Все пройшло як слід. Я був у Вініфред. Збираюся діяти.
І він подумав: «Але як саме — ти не повинен знати».
Джеймс підвів на нього погляд; його довгі білі баки тремтіли, худа шия між кінчиками комірця стирчала, наче голий хрящ.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі», після закриття браузера.