Читати книгу - "Граф Монте-Крісто"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ти тут ні до чого, любий мій Алі, — сказав арабською граф Монте-Крісто, та ще й із такою лагідністю в голосі й у виразі обличчя, якої нелегко було від нього чекати, — ти ж не знаєшся на англійських конях.
Обличчя Алі знову поясніло.
— Ваша ясновельможносте, — сказав Бертуччо, — коні, що про них ви кажете, не продавалися.
Граф Монте-Крісто стенув плечима.
— Знаєте, пане управителю, нема нічого, що не продавалося б, як умієш запропонувати потрібну ціну.
— Пан Данґляр заплатив за них шістнадцять тисяч франків, ваша ясновельможносте.
— То треба було запропонувати йому тридцять дві тисячі франків; він банкір, а банкір ніколи не проґавить нагоди подвоїти свій капітал.
— Ви кажете серйозно, ваша ясновельможносте? — запитав Бертуччо.
Граф Монте-Крісто глянув на управителя поглядом людини, котра дивується, що їй зважуються ставити запитання.
— Сьогодні увечері, — сказав він, — я поїду з візитом і хочу, щоб ці коні були запряжені до мого ридвану, причому в новій збруї.
Бертуччо вклонився і пішов, та коло дверей знову зупинився.
— О котрій ви поїдете з візитом, ваша ясновельможносте? — запитав він.
— О п’ятій годині, — відказав граф Монте-Крісто.
— Дозволю собі зауважити, ваша ясновельможносте, що зараз уже друга година, — нерішуче сказав управитель.
— Знаю, — коротко відказав граф Монте-Крісто.
Потім обернувся до Алі.
— Проведи всіх коней перед панею, нехай вона обере ту запряжку, яка їй буде до вподоби; дізнайся, чи бажає вона пообідати зі мною, і тоді нехай обід подадуть у неї в покоях. Іди і пришли мені покойового.
Щойно Алі пішов, як увійшов покойовий слуга.
— Батістене, — сказав граф Монте-Крісто, — ви служите в мене вже рік; цей термін я призначаю для випробування моїх слуг; ви мене задовольняєте.
Батістен вклонився.
— Залишається тільки дізнатися, чи задовольняю я вас.
— О пане графе!
— Зачекайте і вислухайте, що я скажу, — провадив граф Монте-Крісто. — Ви отримуєте півтори тисячі франків, тобто платню доброго, хороброго офіцера, який щодня ризикує своїм життям, ви маєте стіл, якому позаздрило б чимало начальників канцелярій, нещасних чиновників, які мають устократ більше праці, ніж ми. Ви слуга, але й самі маєте слуг, що клопочуться про вашу білизну й убрання. Крім півтори тисячі франків, ви, купуючи причандалля для мого туалету, крадете в мене ще півтори тисячі франків.
— О ваша ясновельможносте!
— Я не скаржуся, Батістене, це скромно, проте мені хотілося б, щоб ви не перевищували цієї суми. Отож, ви ніде не знайдете місця, що буде ліпше від того, на яке вам пощастило потрапити. Я ніколи не лупцюю моїх слуг, ніколи не сварюся на них, ніколи не гніваюся, завжди прощаю помилки і ніколи не прощаю недбалості чи забудькуватості. Мої накази короткі, але зрозумілі й точні; мені ліпше тричі повторити їх, аніж бачити, що їх не зрозуміли. Я досить заможний, щоб знати все, що мене цікавить, а я дуже допитливий, попереджаю вас. Тож якщо я бодай раз дізнаюся, що ви про мене казали, байдуже, добре чи погано, обговорювали мої вчинки, стежили за моєю поведінкою, я вас тієї ж миті вижену. Я попереджаю моїх слуг тільки раз. Вас я попередив, ідіть собі!
Батістен уклонився і подався було до дверей.
— До речі, — провадив граф Монте-Крісто, — я забув вам сказати: щороку кладу певну суму на ім’я моїх слуг. Ті, кого я виганяю, звісно ж, утрачають ці гроші на користь решти слуг, які отримають їх після моєї смерті. Ви служите мені вже рік, і початок вашого маєтку закладений; тільки від вас залежить, чи він побільшає.
Ця промова, яку виголосив граф у присутності Алі, що залишався незворушний, бо ні в зуб ногою не тямив французькою, справила на Батістена враження, що зрозуміле кожному, хто знайомий із психологією французького лакея.
— Я постараюся узгоджуватися у всьому з бажаннями вашої ясновельможності, — сказав він. — Та ще й керуватимуся прикладом пана Алі.
— Нізащо, — крижаним тоном відтяв граф Монте-Крісто, — в Алі, хоч він і добрий слуга, дуже багато недоліків; не беріть із нього прикладу, бо Алі є винятком: платні він не одержує, це не слуга, це мій раб, мій пес, і якщо він відступиться від свого обов’язку, я його не вижену — я його уб’ю.
Батістен страшенно витріщив очі.
— Не вірите? — запитав граф Монте-Крісто.
І він повторив Алі те, що передніше сказав французькою Батістенові.
Алі послухав, усміхнувся, підійшов до свого пана, став на одне коліно і шанобливо поцілував йому руку.
Цей наочний урок остаточно переконав Батістена.
Граф Монте-Крісто кивнув йому іти. Алі пішов за своїм паном.
Вони увійшли до кабінету і довго там балакали.
О п’ятій годині граф Монте-Крісто тричі вдарив у дзвінок. Одним дзвоником він викликав Алі, двома Батістена, трьома Бертуччо.
Увійшов управитель.
— Коней! — звелів граф Монте-Крісто.
— Коней подано, — відказав Бертуччо. — Чи повинен я супроводжувати вас, ясновельможносте?
— Ні, тільки візник, Батістен і Алі.
Граф Монте-Крісто вийшов на ґанок і побачив свій ридван, запряжений тими самими кіньми, якими він милувався вранці, коли ними приїздив Данґляр.
— Вони і справді пречудові, — сказав він, — і ви добре вчинили, що придбали їх, щоправда, зробили це трохи запізно.
— Ваша ясновельможносте, — сказав Бертуччо, — мені дуже нелегко було роздобути їх, і обійшлися вони страшенно дорого.
Граф Монте-Крісто стенув плечима.
— Хіба коні від цього стали гірші?
— Якщо ви, ваша ясновельможносте, задоволені, — сказав Бертуччо, — то все гаразд. Куди волієте їхати?
— На вулицю Шосе-Д’Антен, до барона Данґляра.
— Ага, ось що, Бертуччо, — згадав граф Монте-Крісто. — Мені потрібна ділянка на морському березі, наприклад, у Нормандії, поміж Гавром і Булонню. Як бачите, я не обмежую вашого вибору. Треба, щоб на тій ділянці, яку ви придбаєте, була невеличка гавань, бухта або затока, де міг би стояти мій корвет; його осадка лише п’ятнадцять футів. Судно має бути готове вийти у море о будь-якій порі дня і ночі. Ви розпитаєте про таку ділянку всіх нотаріусів, а як зберете всі відомості, то поїдете, щоб поглянути, і придбаєте на своє ім’я. Корвет, певне, вже на шляху до Фекана?
— Того вечора, коли ми покидали Марсель, я бачив, як він вийшов у море.
— А яхта?
— Яхта має наказ стояти в Мартіґу.
— Чудово! Вряди-годи зв’язуйтеся з капітанами, щоб вони не дрімали.
— А як із пароплавом?
— Що стоїть у Шалоні?
— Ті ж таки розпорядження, що й для обох вітрильників.
— Гаразд.
— Коли ви придбаєте ділянку, потурбуйтеся, щоб на північному і південному шляхах були наготовані підставні коні через кожні десять льє.
— Ви можете здатися на мене, ваша ясновельможносте.
Граф Монте-Крісто кивнув, сів до ридвана, пречудові коні взяли з місця і зупинилися тільки біля банкірового дому.
Данґляр головував на засіданні залізничної комісії, коли йому доповіли про візит графа Монте-Крісто. Утім, засідання вже добігало краю.
Почувши графове ім’я, Данґляр підвівся з місця.
— Панове, — сказав він, звертаючись до колег,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Граф Монте-Крісто», після закриття браузера.