Читати книгу - "Веселка тяжіння, Томас Пінчон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Його власне ім’я прогуркотіло над ним громовим ударом, і, безперечно, то був ніякий не проф. д-р Джемф, а колега, що жив трохи далі по коридору і цього ранку був черговим з побудки. Ільзе саме розчісувала волосся й усміхалася до Пьоклера.
Потрохи його денні справи йдуть на краще. Інші ставали ближчими, уже не ховали очей, знайомилися з Ільзе і зачаровувалися. Якщо він і бачив у їхніх обличчях щось іще, то не звертав на це уваги.
Аж одного вечора він повернувся з острівця трохи напідпитку, трохи у збуджено-піднесеному настрої через завтрашній запуск і побачив, що в його кімнатці нікого нема. Ільзе, її барвиста валізка, одяг, який вона звичайно розкидала по розкладайці, — геть усе зникло. Нічого не залишилося, тільки клапоть міліметрівки (на переконання Пьоклера, дуже корисний папір, коли треба притлумити страх експоненціальних кривих до лінійного, безпечного), такої ж, на якій вона малювала свої місячні будиночки. «Папі, мені веліли повернутися. Може, мені ще коли-небудь дозволять з тобою побачитися. Дуже сподіваюся на це. Дуже люблю тебе. Ільзе».
Курт Мондауґен застав Пьоклера на розкладайці Ільзе, він лежав і вдихав те, що йому здавалося запахом її волосся на подушці. Якусь хвилю він сам себе не тямив, казав, що вб’є Вайссмана, саботуватиме ракетну програму, кине роботу і проситиме притулку в Англії… Мондауґен сидів і лишень слухав, що він верзе, раз чи двічі торкнувся його плеча, димів люлькою, аж поки нарешті десь о другій чи третій годині ранку Пьоклер виклав кілька нереальних варіантів розвитку подій, досхочу наплакавшись і налаявшись, пробив кулаком дірку до кімнатки свого сусіда — той саме хропів у забутті. На той час, вже охолонувши до рівня роздратованого інженерського елітизму: «Довбухи вони твердолобі, навіть не знають, що таке синус і косинус, а хочуть мене напоумити…», — він погодився, що так, треба зачекати, наразі нехай роблять свою чорну справу…
— Якщо я влаштую тобі зустріч із Вайссманом, — все-таки запропонував Мондауґен, — все буде добре? Спокійно?
— Ні. Тільки не з ним… Не тепер.
— Як будеш готовий, скажи. Як будеш готовий, то і сам знатимеш, що робити. — Це він дозволив собі командний тон? Видно, побачив, що Пьоклеру конче потрібно опинитися під чиїмось началом. Лені колись уміла втихомирювати чоловіка виразом обличчя, знала, яких жорстоких зморшок він очікує від її рота, який тон голосу хоче почути… покинувши його, вона покинула безробітного слугу, що піде за першим-ліпшим, хто покличе, — просто
ЖЕРТВА У ВАКУУМІ!
Nur… ein…Op-fer!
Sehr ins Vakuum,
(«Чи хтось скористається перевагою наді мною?»)
Wird niemand ausnut-zen mich, auch?
(«Звичайний раб, але нема на кого працювати?»)
Nur ein Sklave, ohne Her-rin, (я-та та-та)
(«Та-а на дідька далась мені свобода такою?»)
Wer zum Teufel die Freiheit, braucht?
(А тепер усі разом, усі мазохісти, особливо ті, хто не має з ким сьогодні ввечері, хто залишився на самоті зі своїми фантазіями, які аж ніяк не скидаються на здійсненні, — нумо, приєднуймося до наших братів і сестер, дайте всім знати, що ви живі та щирі, спробуймо пробитися крізь тишу, спробуймо дотягтися і згуртуватися…)
Світло натрію не так б’є у очі в Берліні,
Іду я до бару, нікого не бачу там нині,
Ох, ліпше бути
У грецькій траге-дії трутом,
Ніж ЖЕРТВОЮ ВАКУУМУ сьогодні вно-чі!
Дні Пьоклера минали один за одним, не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Веселка тяжіння, Томас Пінчон», після закриття браузера.