Читати книгу - "Хроніки Амбера : у 2 томах. — Т. 1 : П’ятикнижжя Корвіна"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Вона зітхнула.
— Як на людину, котра живе так довго, як ти, Корвіне, — мелеш дурниці. Невже ти настільки змінився через перебування у тому дивному маленькому закутку? Багато років тому ти б вважав це очевидним, як і я.
— Можливо, я і справді змінився, адже багато чого тепер не здається очевидним. А може, це ти змінилася, Фіоно? Стала трішки цинічнішою за ту маленьку дівчинку, яку я колись знав. Багато років тому для тебе це могло б не бути очевидним.
Вона м'яко всміхнулася.
— Корвіне, ніколи не кажи жінці, що вона змінилася. Хіба що на краще. Колись ти також знав це. Чи, може, насправді ти лише Корвінова тінь, яка прийшла сюди страждати й залякувати нас? А справжній Корвін десь далеко, сидить і насміхається з нас?
— Я тут і не насміхаюся, — відповів Фіоні.
Вона засміялася.
— Ага, так воно і є! — не вгавала Фіона. — Я щойно вирішила, що ти — насправді не ти! Слухайте всі, оголошення! — гукнула вона, скочивши на ноги. — Я щойно з'ясувала, що це — не справжній Корвін! Лише одна з його тіней! Він щойно заявив, ніби вірить у дружбу, гідність, шляхетність духу та інші подібні дурниці, що трапляються в популярних романсах! Я точно до чогось докопалася!
Інші витріщалися на Фіону, а та зареготала і різко сіла.
Я почув, як Флора прошепотіла: «Напилась», — а тоді повернулася до розмови з Дейдрою.
Рендом мовив:
— Що ж, поаплодуймо тіні, — а тоді повернувся до розмови з Бенедиктом і Левеллою.
— Ось бачиш? — мовила Фіона.
— Що?
— Ти не справжній, Корвіне, — вона поплескала мене по коліну. — І, вважаю, я також. Жахливий день видався, Корвіне.
— Знаю. Я теж почуваюся так, наче в пеклі побував. Гадав, що повернути Бранда — хороша ідея. Більше того, вона спрацювала. І що це йому дало?
— Ти недооцінюєш власні чесноти. Не звинувачуй себе в тому, що трапилося.
— Дякую.
— Гадаю, Джуліан висловив хорошу ідею, — сказала Фіона. — Мені здається, що я ось-ось засну.
Я підвівся разом з нею і провів її до дверей.
— Зі мною все гаразд, — сказала вона. — Чесно.
— Упевнена?
Вона енергійно кивнула.
— Зустрінемося зранку.
— Сподіваюся, — відповіла вона й додала: — А тепер ви можете попліткувати про мене.
Підморгнувши, вона вийшла.
Я повернувся назад і побачив, як до мене підходять Бенедикт та Левелла.
— Спати? — запитав я.
Бенедикт кивнув.
— Можливо, — мовила Левелла й поцілувала мене в щоку.
— А це за що?
— Багато за що, — відповіла вона. — На добраніч.
— На добраніч.
Рендом припав до каміна, пораючись із вогнем. Дейдра повернулася до нього й мовила:
— Не підкидай дров для нас. Ми з Флорою також ідемо.
— Гаразд, — він відставив кочергу й підвівся. — На добраніч, — гукнув.
Дейдра всміхнулася мені сонно, а Флора — нервово. Я також побажав їм доброї ночі й дивився на їхні подаленілі постаті.
— Дізнався щось нове і корисне? — запитав Рендом.
Я знизав плечима.
— А ти?
— Версії, теорії... Жодних нових фактів, — сказав він. — Ми намагалися з'ясувати, хто ж буде наступним у списку.
— І?
— Бенедикт вважає, що — як карта ляже. Він або ти. Звісно, якщо не ти стоїш за цим усім. Також він гадає, що твоєму друзяці Ґанелону варто бути обережнішим.
— Ґанелону... А це ідея — я першим мав додуматися. Гадаю, Бенедикт має слушність щодо рівних шансів. Можливо, їх у нього навіть більше, адже після тієї спроби замаху я насторожі.
— Переконаний, усі помітили, що й Бенедикт насторожі. Він зумів продемонструвати це всім. Певно, йому було б навіть цікаво, якби вони наважилися.
Я загиготів.
— А це знову врівноважує шанси. П'ятдесят на п'ятдесят.
— І він так сказав. Звісно ж, Бенедикт знав, що я все переповім тобі.
— Насправді мені б дуже хотілося, щоб він знову розмовляв зі мною. Гаразд... не надто я можу щось змінити зараз. Та й біс із ним усім. Іду спати.
Рендом кивнув.
— Спершу зазирни під ліжко.
Ми вийшли з кімнати і рушили в коридор.
— Корвіне, шкода, що ти разом зі зброєю не захопив трохи кави, — сказав він. — Я б випив горнятко.
— А в тебе не буває через неї безсоння?
— Ні. Я люблю випити кілька філіжанок увечері.
— А мені бракує кави зранку. Треба буде привезти трохи, коли весь цей хаос завершиться.
— Не надто ти втішив, але ідея непогана. А що вкусило Фі, як гадаєш?
— Вона вважає, що злочинець — Джуліан.
— Можливо, вона й має слушність.
— А як стосовно Каїна?
— Припустімо, що йдеться не про одну людину, — мовив він, коли ми піднімалися сходами. — Скажімо, їх було двоє: Джуліан і Каїн. Зрештою вони посварилися, Каїна не стало, а Джуліан позбувся його і використав цю смерть, щоб послабити твою позицію. Колишні друзі стають найзапеклішими ворогами.
— Усе дарма, — відказав я. — Мені стає млосно, коли починаю перебирати варіанти. Нам потрібно або зачекати, доки трапиться щось іще, або самим щось зробити. Другий варіант імовірніший. Але не цієї ночі...
— Гей! Зачекай!
— Вибач, — я спинився на сходовому майданчику. — Не знаю, що це зі мною. Певно, фінішний спурт[68].
— Нервова енергія, — мовив Рендом, знову зрівнявшись зі мною. Ми рушили далі. Я намагався дотримуватися темпу його ходи, потамувавши бажання поквапитися.
— Добре, на добраніч, — зрештою мовив він.
— На добраніч, Рендоме.
Він рушив сходами далі, а я пішов довгим коридором до своїх покоїв. Мене охопила нервова паніка — саме тому, певно, і впустив ключа.
Рукою впіймав його на льоту — він ще не встиг упасти низько. Водночас мене вразила думка про те, що летів він значно повільніше, ніж мав би. Вставивши у замок ключа, я повернув його.
У кімнаті було темно, але
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хроніки Амбера : у 2 томах. — Т. 1 : П’ятикнижжя Корвіна», після закриття браузера.