Читати книгу - "Коротка історія семи вбивств"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Не все тут щира правда, але приблизно так. Що скажеш?
— Чого тільки Леґґо Біст не наговорить тепер! Ти ж знаєш приказку про потопальника?
— Потопальник не має часу вигадувати таку іррацію.
Я мимоволі стискаю кулаки і ледве стримуюся сказати, що «іррація» — неправильне слово.
— А я не маю часу на пояснення, що вірити такому ідіотові, як Леґґо Біст, нерозумно. Мав аж два роки, щоб забратися так далеко, що й сліду не знайти, — а він доліз лише до материної шафи.
— Проте ти знав, де його шукати, братику.
— Мати щотижня ходила на базар, а поверталася звідти зі здоровенним пакунком. Нащо стільки харчів, якщо живе сама? Чи вона утримує «Армію Спасіння»? Але питання не в цьому, а в тому, як ти, дон над усіма донами, нічого навіть не помітив?
— Не можу ж я, мій добрий братику, стежити за кожним закамарком. Хіба не ти в нас для цих цілей?
— Ну тоді й не став дурних питань щодо Співака, коли сам знаєш відповідь.
— Правда? А ти не швидше мені відповіси? Бо...
— Якби вбити Співака намагався я, ні одна б з тих п’ятдесяти шести куль не схибила.
Хочеш дати людині зрозуміти, що розмову закінчено, — говори чистою англійською. Папа Ло йде, його хлоп’ята стрибають слідом. Незабаром після цього він відвозить Леґґо Біста на виставу племені кенгуру біля Каналу Мак-Ґрегора, — щоб зайвий раз довести свою здатність вершити хай і неправий, але суд. Подейкують, там був навіть сам Співак (що досить дивно, бо ж весь світ стежить за кожним його кроком), проте сам я вірю слову тільки Тоні Паваротті, а він мовчить. Потім Папа відшукує декого з учасників отієї афери з кінними перегонами, відвозить їх у старий форт і згодовує рибам. Хотілося б запитати: як можна мати всю цю кров на руках, коли твоя місія — мир?
У вітальні темніє. Я чекаю ще трьох дзвінків. Повз мене з курячою ніжкою в руці проходить мій старший син. Він уже так схожий на мене, що я мимоволі потираю собі пузо, щоб переконатися, що це все ж я, а не він.
— Хлопче, що ти тут робиш? Чому не з матір’ю? Гей, я з тобою розмовляю.
— Та ну, та’. Я її іноді реально не переварюю.
— Ну а зараз що ти таке утнув, що вивів бідну жінку з себе?
— Їй завжди не подобається, коли я щось кажу про тебе.
— Ну, а я — про тебе. Їй це теж не до шмиги.
— Та ну, та’.
— То що ти сказав своїй матері?
— Ха-ха, що навіть поганий хлопець уміє готувати краще, ніж вона.
— Ха-ха-ха-ха-ха-ха. Ти малий, я бачу, непростий. Хоча правда. Я ніколи ще не стрічав такого ворога кухні, як вона. Може, того я з нею довго й не затримався. Тобі ще пощастило, що вона тебе не пристрелила.
— Шо? Мама вміє управляться з волиною?
— Ну а ти як думав? Чи забув, хто був її чоловік?.. Ну, добре, пізно вже. Досить тинятися в моєму дому, як дапі.
— Ти ж однаково не спиш. Ти завжди тут сидиш допізна.
— Он як? А відколи це ти шпигуєш за батьком?
— Та я не...
— Брешеш так само гарно, як твоя мати готує.
Не знаю, як я все це прогледів. Я дивлюся на свого хлопчика — йому скоро дванадцять, от-от до середньої школи. Він випинає груди, дивиться мені прямо в очі і злегка хмуриться, ще не знаючи, що для кам’яного обличчя треба прожити роки. Робить він це вперше, і про це знаємо і він, і я: син, що намагається поглядом подужати батька. Але хлопчисько — це всього лиш хлопчисько, не чоловік, вистояти він не може — поки що. Він відводить очі й відразу ж знову їх наводить, але раунд уже програно, і він це розуміє.
— Я чекаю дзвінка. А ти йди побався з братом, — кажу я, проводжаючи його поглядом. Скоро настане той час, коли мені доведеться за ним наглядати.
Коли-небудь, мій сину, ти дізнаєшся вдосталь і навчишся тримати себе так, щоб останнє слово лишалося за тобою. Але не сьогодні. Один дзвінок, небажаний у пізню годину, буде від Пітера Нессера. Ось уже два місяці, як я дав йому приманку щодо раста-апокаліпсису, а він усе ще або рясно пітніє, або влаштовує черговій дівці в «Рожевій леді» сім хвилин армагедону, після яких їй не хочеться жити. Щодо Співака все вже зрозуміло і йому, і Ямайці, і Медельїну, і навіть Калі[388], хоча останньому з цим складно змиритися. Чому? Бо навіть якщо Співак не стане голосом партії, або руху, або чого там ще, то він стане чимось куди важливішим — грошима. Досить того, що сьогодні три тисячі родин щомісяця отримують завдяки йому якісь кошти — навіть сім’я хлопця, який у нього стріляв. До речі, про стрілянину: навіть я був неабияк вражений, побачивши одного разу фото Співака в «Ґлінері», на якому поруч з ним стояв Гекл.
Тієї ночі, коли Віпер зупинив тачку в Ґарбиджлендсі й викинув Гекла, я більше не бачив від нього ні вух, ні хвоста. Ось вам ще один з тих, хто виявився якщо не хоробрішим, то принаймні кмітливішим за Віпера, — таким кмітливим, що я міцно задумався, кого лишати на цьому світі. Таким метикуватим, що став єдиним, хто, нюхнувши носом вітер, зрозумів: після такої справи живими назад не вертаються. Мені імпонує, коли людина вміє читати письмена на стіні. Але Геклові слід знати: турбуватися йому не було про що,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коротка історія семи вбивств», після закриття браузера.