Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Речі продавалися за безцінь. Кілька крамарів скупили мало не все. Коли аукціоніст кидав на них погляд, вони недбало підіймали палець або похитували головою. Але за аукціоністовим поглядом стежили часом інші очі, очі на змарнілому жіночому обличчі. Вони дивилися на пальці крамарів, як на руки самого Господа Бога, — з острахом і надією…
Таксі зацікавило трьох покупців. Перший був Гвідо. Він назвав триста марок — курям на сміх. Кремезний чоловік підійшов ближче. Губи його беззвучно ворушились. Здавалося, і він хоче щось запропонувати. Але рука не піднялась, він відійшов.
Далі була названа ціна — чотириста марок. Гвідо накинув п’ятдесят. Охочих поторгуватись, здається, не було. Аукціоніст поглядаючи на присутніх, виголосив:
— Чотириста п’ятдесят марок — раз, чотириста п’ятдесят марок — два…
Власник таксі стояв із застиглим поглядом, похнюплений, ніби чекав, що його вдарять ззаду по голові.
— Тисяча! — сказав Кестер. Я глянув на нього. — Вона варта трьох, — прошепотів він. — Не можу дивитись, як знущаються з людини.
Гвідо робив нам одчайдушні знаки. Він уже забув, що його назвали шмаркачем, бо ж ішлося про ґешефт!
— Тисяча сто, — промекав він, моргаючи нам обома очима. Якби він мав очі на спині, то, певне, моргав би й ними.
— Тисяча п’ятсот, — сказав Кестер.
Аукціоніст розійшовся. Він розмахував своїм молоточком, наче капельмейстер. Це вже були гроші, не те що дві — дві з половиною марки, як дотепер.
— Тисяча п’ятсот десять, — вичавив із себе Гвідо.
— Тисяча вісімсот, — кинув Кестер.
Гвідо постукав себе по лобі й відступився. Аукціоніст підскочив. Раптом я згадав про Пат.
— Тисяча вісімсот п’ятдесят! — несподівано вихопилося в мене.
Кестер здивовано озирнувся на мене.
— Ці п’ятдесят я доплачу, — квапливо сказав я. — Це я так, про всяк випадок — перестраховка…
Кестер кивнув.
Аукціоніст присудив машину нам. Кестер зараз же заплатив гроші.
— Диви на них! — сказав Гвідо, що не міг стриматися підійшов до нас, наче нічого й не було. — Ми б могли купити цю коробку й за тисячу марок. Адже третього ми враз віднадили…
— Здоров будь, любчику! — прокричав за ним рипучий голос.
То був папуга в позолоченій клітці; дійшла й до нього черга…
— Шмаркач, — додав я.
Гвідо, знизавши плечима, забрався геть.
— Отак, — сказав я, підійшовши до власника машини; тепер поруч нього стояла бліда жінка.
— Розумію… — відповів він.
— Нам би краще не встрявати, — сказав я. — Але тоді ви дістали б іще менше…
Він кивнув, нервово потираючи руки.
— Машина добра, — раптом заквапився він, — машина добра, вона варта цих грошей, безперечно варта, ви не переплатили, тут не про машину йдеться, ні, зовсім не про машину, тут, бачите…
— Розумію, — сказав я.
— Нам із цих грошей нічого й не залишиться, — промовила жінка. — Усе заберуть…
— Якось-то воно буде, стара, — заспокоював її чоловік, — якось виберемося з біди…
Жінка нічого не відповіла.
— Коли перемикаєш з першої на другу швидкість, порипують шестерні, — знову став пояснювати чоловік, — але це не вада, вона як і нова була, то так було. — Він говорив так, наче йшлося про дитину: — Машина вже три роки в нас, і ніде нічого. Ось тільки… спочатку я захворів, а тоді тут мене один підвів… приятель один…
— Негідник, — суворо сказала жінка.
— Облиш, стара, — сказав чоловік і подивився на неї, — я ще викараскаюсь… Правда ж?
Жінка не відповіла. Чоловік обливався потом.
— Дайте мені вашу адресу, — сказав Кестер. — Може, нам колись потрібен буде водій…
Чоловік старанно написав адресу своєю великою, чесною рукою. Я глянув на Кестера; ми обидва розуміли, що цього чоловіка могло врятувати тільки чудо. А чудес тепер не бувало. А як і бували, то хіба тільки на гірше.
А чоловік говорив і говорив, наче його лихоманило. Аукціон закінчився. Ми лишилися у дворі самі. Колишній власник машини давав нам поради, як користуватися взимку стартером. При цьому він весь час доторкувався рукою до машини. Нарешті — заспокоївся.
— Ну, ходімо вже, Альберте, — сказала жінка.
Ми потиснули йому руку. Подружжя пішло. Ми зачекали, поки вони відійдуть далі, а тоді запустили мотор.
Виїжджаючи з подвір’я, ми побачили маленьку стару жінку, що несла в руках клітку з папугою, одбиваючись від дітлахів. Кестер зупинив машину.
— Вам куди? — запитав він стареньку.
— Та ви що, люди добрі, я не маю грошей на таксі! — відповіла вона.
— Не треба грошей, — сказав Отто. — У мене сьогодні день народження — везу задарма.
Вона недовірливо глянула на нас, міцніше стискуючи в руці клітку.
— А тоді скажете, що все-таки треба платити.
Ми заспокоїли її, і вона сіла в машину.
— Навіщо ви купили собі папугу? — спитав я, коли ми довезли її до дому.
— На вечори, — відповіла стара. — Як ви думаєте, дорого буде його прогодувати?
— Ні, — сказав я, — але як це розуміти: на вечори?
— Він же вміє говорити, — відповіла вона й подивилась на мене своїми ясними старечими очима. — От і матиму когось, хто хоч слово скаже…
— Ах, он воно що…
Після обіду прийшов по свій «форд» пекар — блідий, засмучений. На подвір’ї був тільки я.
— Чи подобається вам колір? — спитав я.
— Та подобається, — відповів він, якось нерішуче поглядаючи на машину.
— Верх вийшов дуже гарний…
— Атож…
Він стояв біля машини і, здавалося, ніяк не зважувався поїхати. Я чекав, може, він захоче ще виторгувати задурно якусь дрібницю: домкрат, попільничку чи щось інше.
Та вийшло інакше. Походивши й посопівши трохи навколо машини, він подивився на мене своїми ніби помережаними червоними жилками очима й сказав:
— Подумати тільки: якихось кілька тижнів тому вона сиділа в оцій машині, здорова й весела!..
Мене трохи здивувало, що він раптом так розм’якнув, і я подумав собі, що оте прудке чорняве стерво, що в останній його приїзд було з ним, мабуть, чи не далося йому вже добре взнаки. Люди частіше стають сентиментальні від досади, ніж від любові.
— Добра була жінка, — повів він далі, — душевна жінка. Коли нічого не вимагала. Десять років одне й те саме пальто носила. Блузки й усе таке інше сама собі шила. І в домі вона поралась, без служниці.
«Ага, — подумав я, — а ця нова, мабуть, нічого цього не робить».
Пекаря наче прорвало — він почав розповідати, яка ощадлива була його дружина. Аж дивно було, як спогади про заощаджені гроші зворушували цього запеклого гультяя. У неї ніколи не було порядної фотографії, бо це, на її думку, коштувало надто дорого. Через це в нього
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.