Читати книгу - "Коротка історія семи вбивств"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Відповісти на град куль Ґолд-стрит може лише двома волинами. Тим часом людей з моря підходить все більше; хтось наближається сушею, перекриваючи всі три виходи. Стрілянина будить полісменів, які дрімають у своїй вартівні, за кілька сотень футів від кварталу; втямивши, що це не дощ, вони хапаються за зброю, але двері виявляються замкненими зокола на навісний замок. Растаманові нема куди бігти, а народ усе налягає. Люди позаду падають повільною хвилею. Фет Ерл на землі стікає киплячою кров’ю. Растаман кидається до нього, ще живого, намагається якось вгамувати кров. Підходять стрільці й, прийнявши за мертвого саме його, дострілюють Фета Ерла, після чого відступають до моря.
Ти бігаєш навколо ставка в південній частині Центрального парку. Інша країна, але той же персонал, і на секунду в тебе виникає відчуття, ніби ти знову опинився на досвітньому Булл-Беї. Пробіжка по чорному піску пляжу, занурення в водоспади, можливо, гра у футбол, від чого нагулюється здоровий апетит до сніданку, який готує Джиллі. Але ні, ти, як і раніше, в Нью-Йорку, і вже починає збиратися на дощ. Біжучи, ти піднімаєш вище ліву ногу, щоб перескочити калюжу бруду, і тут відчуваєш, що тобі не підкоряється права. Стегно провертається — а це ще що за срань? — але права нога все ж не рухається. Піднімайся, — наказуєш їй подумки. Ні, не працює. А тепер не рухається й ліва. Обидві ноги відмовляються чути тебе, хоча ти чітко їм скомандував, тричі подумки викрикнув: бомбоклат! Ззаду біжить твій товариш, і ти хочеш його гукнути, але твоя шия повертається лише на півдюйма — і вклякає. Ні кивнути «так», ні мотнути «ні». Крик губиться десь на шляху від горла до губ. Тіло обвисає, і його неможливо зупинити. Точніше, воно не обвисає, а перекидається, а ти не годен витягнути перед собою руки, щоб пом’якшити падіння. Земля стає дибки і б’є тебе в обличчя.
Ти приходиш до тями в готелі «Ессекс-гаус». Ноги-руки нібито слухаються, але страх не минає. Неспроможний піднятися з ліжка, ти не знаєш, що кілька хвилин тому до тебе приходила дружина, але її не пропустили. Ти приходиш до тями і чуєш запахи сексу, сигаретного диму і віскі. Ти бачиш і чекаєш, але ніхто тебе не слухає, ніхто не заглядає, ніхто не приходить. Вуха, коли ти у свідомості, ловлять звуки від друзів, які змінюють один одного на чергуванні біля твоєї кімнати; за білою стіною друзі хропуть, друзі трахають фанаток, друзі трахають шльондр, друзі трахають друзів, растаман на фри-бейзі ґвалтує священну люльку з «травичкою». Миготять люди в костюмах, ласі до наживи ділки, бізнесмени п’ють твоє вино; твоя кімната як храм, що ніби чекає, поки його очистить від скверни Ісус. Або якийсь пророк. Або будь-який пророк. Але ти безсило занурився у своє ліжко, вдячний принаймні за те, що можеш ворушити шиєю. Повз гуляють бруклінські хлопці з волинами, бруклінські хлопці з членами. Вогонь расти невблаганно згасає. У тебе немає сили ні стояти, ні сваритися, і ти тільки шепочеш: зачиніть будь ласка двері. Але ніхто не чує, і, коли «Ессекс-гаус» розбухає і лопається, друзі розтікаються по Сьомому авеню.
Щось нове повіяло в повітрі. Зворотна еволюція. Чоловіки, жінки та діти в розтаунському гето починають з того, що стоять і ходять, іноді бігають — зі школи додому, з дому до крамниці, з крамниці в бар. До полудня всі сідають грати в доміно, перекусити, робити домашнє завдання, пліткувати про лярв із провулка Свинячого Лайна. У другій половині дня всі в будинку опускаються на підлогу і туляться там. До вечора повзають з кімнати в кімнату і вечеряють на підлозі, як риби, що харчуються на самому дні. До ночі всі лежать покотом на лінолеумі, але ніхто не спить. Діти лежать на спині й чекають бахкання куль об цинк, як граду. Кулі схрещуються з кулями, дзижчать крізь вікна, влипають у стелю, роблять дірки в стінах, дзеркалах, світильниках — і в будь-кому, хто здуру підвівся. Тим часом чоловік, що вбив мене, виступає в телевізорі; Майклові Менлі та ННП треба назвати дату наступних виборів.
У Пітсбурзі ти падаєш непритомний. Нічого доброго не буває, коли чуєш лікарів, як вони вимовляють слова із закінченням -ома. Та «ома» підняла голову, стрибнула і перенеслася з твоєї ноги на печінку, легені та мозок. На Мангеттені тебе опромінюють, і твої дреди розпрямляються й рідшають. Ти вирушаєш у Маямі, потім у Мексику, в ту саму клініку, що не змогла врятувати Стіва Мак-Квіна[396].
Четверте листопада. У православній церкві Ефіопії твоя дружина влаштовує обряд хрещення. Ніхто не знає, що з цього дня ти звешся Берхане Селассіє. Тепер ти християнин.
Щось нове повіяло в повітрі. На стіні кінгстонського даун-тауну напис: «МВФ — Менлі Винен Фінанси». Загальні вибори призначено на 30 жовтня 1980 року.
Хтось везе тебе через Баварію до австрійського кордону. З лісу там, як за помахом чарівної палички, виростає клініка. На обрії сніжні гори — мов облиті цукровою глазур’ю. Тебе знайомлять з високим баварцем — чоловіком, що, кажуть, готовий допомогти будь-якому безнадійному. Він усміхається, але очі його посаджені так глибоко, що не помітні з-під тіні чола. «Рак — сигнал бойової готовності, що попереджає: в небезпеці все тіло», — каже він. Добре ще, що він забороняє їжу, від якої сам растафарі давно відмовився. Схід сонця сповнює надією.
Щось нове в цьому подуві. Листопад тисяча дев’ятсот вісімдесятого. Вибори виграла інша партія, і чоловік, що вбив мене, сходить зі своїми побратимами на подіум, щоб обійняти владу в країні. Він так довго цього чекав, що на сходах спотикається і падає.
Баварець відкланюється. Про надії ніхто не говорить, ніхто взагалі ні про що не говорить. Ти в Маямі, про переліт не пам’ятаєш нічого. Одинадцяте травня ти зустрічаєш із розплющеними очима, найпершим (як у старі часи), але бачиш лише старечі руки в чорних венах і кістляві коліна. Тобі під шкіру заганяють пластмасову штукенцію, що виконує за тебе
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коротка історія семи вбивств», після закриття браузера.