Читати книгу - "Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Згинь, зле знаряддя чаклунства! — промовив принц. Тут він повернувся і подивився на своїх рятівників. Щось неприємне, що дратувало їх у його обличчі, зникло.
— Що це? — вигукнув він і повернувся до Трясогуза. — Невже я бачу перед собою простоквака — живого, справжнього простоквака з Нарнії?
— Ага, отже, ви таки чули про Нарнію?
— А що, хіба я про неї забував? — запитав лицар. — Просто я був зачарований. Але тепер чари спали. І, повірте, Нарнія для мене не порожній звук, адже я — Ріліан, принц Нарнії, а великий король Каспіан — мій батько!
— Ваша королівська високість, — сказав Трясогуз, припадаючи на одне коліно (і діти наслідували його приклад), — ми прибули сюди з єдиною метою — знайти вас.
— А ви, мої рятівники, хто ви? — звернувся принц до дітей.
— Нас послав з іншого світу сам Аслан, — сказав Бяклі. — Я — Юстас, це я плавав із вашим батьком на край світу. А це Джил.
— Я перед вами всіма в неоплатному боргу, — сказав принц Ріліан. — Але, скажіть, як мій батько? Чи живий він?
— Пане, він відплив на схід ще до того, як ми покинули Нарнію, — повідомив Трясогуз. — Але, ваша королівська високосте, врахуйте, що король дуже старий. І я боюся, як би його величність не вмерли під час плавання.
— Ви говорите, що він старий? А скільки років я був у владі чаклунки?
— Більше десяти років минуло відтоді, як ваша високість загубилися в лісах на півночі Нарнії.
— Десять років?! — жахнувся принц, проводячи долонями по обличчю, наче стираючи порохняву минулого. — Авжеж, як не важко повірити, мабуть, так воно і є. Тепер, коли я став самим собою, я пам’ятаю всі ті роки, коли був зачарований, хоча, коли був зачарований, я не міг згадати навіть хто я. А тепер, любі друзі… та, стривайте! Я чую їхні кроки на сходах (ну, хіба не діють на нерви ці тихі кроки — шурх-шурх… тьху!). Хлопчику, замкни-но двері на ключ. Хоча стій! Є думка трохи краща. Я перехитрю цих землюків. О, Аслане, пошли мені розум! Робіть усе, як я скажу…
Він рішуче підійшов до дверей і розчахнув їх.
Розділ 12
Королева Підляндії
Тієї самої хвилини до зали ввійшли двоє землюків. Та проходити далі не стали, а зупинилися обабіч дверей і низько вклонилися. Слідом за ними у дверях з’явилася та, на яку присутні менш за все очікували чи менш за все хотіли бачити цієї миті. Так, так — це була не хто інша, як Пані-в-Зеленому, сама королева Підляндії. Переступивши поріг, вона наче до місця прикипіла: у покоях принца чужі люди (і не лише люди), срібний трон невідомо де, принц не прив’язаний і до того ж у руці в нього меч!
Королева вмить пополотніла, та Джил подумала, що це аж ніяк не та блідість, яка буває з остраху, а та, якою беруться від злості, гніву чи люті. Чаклунка зміряла принца вбивчим поглядом — поглядом, який не віщував нічого доброго, поглядом, у якому читався смертний вирок. Та раптом вона, здавалося, передумала:
— Залиште нас! — наказала вона землюкам. — І простежте, щоб ніхто нас не турбував. Коли треба буде — покличу. Під страхом смерті.
Гноми, шурхаючи лапками, слухняно вийшли, а королева-чаклунка зачинила за ними двері та замкнула їх на ключ.
— То як, мій принце, — підступно посміхнулася вона, — ваш нічний напад ще не настав чи так швидко минув? Чому ви стоїте тут, а не сидите прив’язаним на троні? Хто ці незнайомці? Куди подівся трон — ваше єдине спасіння під час нападу безумства?
Коли чаклунка звернулася до принца, він увесь затремтів, мов його била пропасниця. Що ж, цілком зрозуміло — непросто за якихось півгодини позбавитися чарів, через які ти був у неволі десять років. Та, пересиливши страх, принц підвів голову і гордо відповів:
— Пані, ваш срібний стільчик мені більше ні до чого, а ви, яка сотні разів правили, як співчуваєте мені в моїй недузі, поза всяким сумнівом, зрадієте, почувши, що відтепер не буде більше нападів. Як на мене, ви просто лікували мене не так. Тепер, коли я зцілився, мені навіть здається дивним, що мене щоночі прив’язували до цього ненависного стільця. А це мої щирі друзі. Вони-то мене й звільнили. Тепер я при доброму розумі й маю вам дещо повідомити. По-перше, стосовно планів вашої величності поставити мене на чолі армії землюків і з нею увірватися до Білого світу. Я не бажаю насильно ставати королем якогось народу, який мені нічого поганого не зробив! Я не бажаю знищувати його законних правителів! І не бажаю сидіти на троні кривавим тираном-чужоземцем! Тепер, коли мені відомо все, я нічого іншого, окрім відрази, до ваших планів відчувати не можу. Я відкидаю їх як найпідступніше злочинство! А по-друге, може, вам цікаво буде дізнатися, хто я є насправді. Так ось, я — Ріліан, королевич із Нарнії, єдиний син і спадкоємець Каспіана Десятого, Мореплавця. А тому, ясновельможна пані, я маю намір і в цьому бачу свій обов’язок, негайно покинути ваш двір і, не зволікаючи, відбути до рідного краю. Прошу вас виписати нам охоронного листа та надати провожатого вашим Темним королівством.
На це чаклунка нічого не сказала. Не спускаючи очей з принца, вона невидимкою перетнула залу й опинилася біля каміна. У стіні відчинилася потайна заглибина, а в ній стояла різьблена скринька. Чаклунка засунула в скриньку руку й дістала пригорщі якогось зеленого порошку. Вона шпурнула його в камін — вогонь спалахнув, і залою поширився солодкий до нудоти дурманний запах. Під час подальшої розмови цей запах дедалі дужчав, від нього паморочилася голова, важчали повіки і ні про що не хотілося думати. А чаклунка зняла зі стіни якийсь музичний інструмент, схожий на мандоліну, і, перебираючи струни, заграла на ньому якусь одноманітно-нескінченну та щемливу мелодію. Звуки цієї мандоліни пливли по залі, заколихували й заколисували, заколисували й заколихували, навіваючи сон… Поступово слух уже не вловлював окремі звуки — вони злилися в тягучий гул, який, як і дух, заполонив усю кімнату. Від нього гула голова й думки летіли геть…
Відклавши мандоліну (при цьому запах став ще густішим), королева заговорила вкрадливим, медовим голосом:
— Нарнія? — перепитала вона. — Нарнія?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)», після закриття браузера.