Читати книгу - "Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Боронь боже!— сказав Джоліон.— От яке кляте становище! Може, ви у нас пообідаєте? Ні? Тоді дозвольте, я проведу вас до міста. Я саме збирався поїхати туди.
— Справді?
— Справді. Я буду готовий через п'ять хвилин.
Ідучи до станції, вони розмовляли про живопис і про музику, порівнювали манеру англійців і французів і їхнє ставлення до мистецтва. Але на Джоліона строкате листя живоплотів обабіч довгої прямої дороги, щебетання зябликів, які пурхали в них над головою, запах спаленого на полі бур'яну, вигин її шиї, чари її темних очей, що зверталися до нього час від часу, принадність усієї її постаті справили куди більше враження, ніж слова, якими вони обмінювалися. Мимоволі він тримався стрункіше, ішов пружнішою ходою.
У поїзді він вчинив їй справжній допит, вивідав у неї, що вона робить день у день.
Шиє собі сукні, ходить по крамницях, відвідує хворих у лікарні, грає на роялі, перекладає з французької мови. Вона приробляє трохи грошей, працюючи на одне видавництво. Вечорами вона рідко виходить з дому.
— Розумієте, я так довго жила сама, що вже звикла до цього. Мабуть, у мене відлюдкувата вдача.
— Я цьому не вірю,— сказав Джоліон.— У вас багато знайомих?
— Дуже мало.
На вокзалі Ватерлоо вони взяли кеб, і він відвіз її додому. Міцно потиснувши їй руку на прощання, він сказав:
— Знаєте, ви б частіше приїздили до нас у Робін-Гіл. Сповіщайте мене про все, що з вами трапиться. До побачення, Айріні.
— До побачення,— відповіла вона стиха.
Знову сідаючи в кеб, Джоліон подумав, що треба було запросити її пообідати з ним, піти в театр. У неї таке самотнє, одноманітне, безпросвітне життя!
— Клуб «Всяка всячина»,— сказав він крізь віконце.
Коли кеб виїхав на набережну, якийсь чоловік у циліндрі й пальті швидко пройшов мимо попід самим муром, мало не черкаючись об нього плечем.
«Слово честі, це Сомс!—подумав Джоліон.— Що він тут робить?»
І, зупинивши кеб за рогом, він вийшов і вернувся туди, звідки видно було двері її будинку. Сомс зупинився перед будинком і подивився на світло в її вікнах. «Що мені робити, як він зайде?— подумав Джоліон.— Що я маю право зробити?» Власне, його кузен сказав правду. Вона й досі його законна дружина і не має ніякого захисту від його домагань. «Якщо він зайде,— подумав він,— я теж зайду». І він рушив до будинку. Сомс попрямував до дверей; він уже був на порозі. Але раптом він зупинився, круто повернувся і пішов назад до річки. «Що мені тепер робити?— подумав Джоліон.— Ще кілька кроків, і він мене впізнає». І він кинувся до кеба. Позаду лунала швидка кузенова хода. Але він устиг дійти до свого кеба і сів, перш ніж Сомс вийшов з-за рогу.
— Рушай!— сказав він крізь віконце.
Поряд з'явилася Сомсова постать.
— Кеб!—гукнув він.— Зайнятий? Тут є хтось?
— Так!— відповів Джоліон.— Це ви?!
Побачивши, що на кузеновому обличчі, білому у світлі ліхтаря, промайнула підозра, він зважився:
— Я можу вас підвезти, якщо вам треба в західну частину міста.
— Дякую,— відповів Сомс і сів поряд.
— Я заходив до Айріні,— сказав Джоліон, коли кеб рушив.
— Он як!
— Ви теж приходили до неї вчора, наскільки мені відомо.
— Приходив,— підтвердив Сомс.— Адже вона моя дружина.
Його тон, глузливо скривлені губи збудили в Джоліоні раптовий гнів, але він придушив його.
— Це ваша справа,— сказав він,— але якщо ви хочете розлучитися, то не дуже розумно ходити до неї, правда ж? Не можна вести подвійну гру
— Дякую за попередження,— відповів Сомс,— але я ще остаточно не вирішив.
— Зате, вона вирішила,— сказав Джоліон, дивлячись просто себе.— До того, що було дванадцять років тому, нема вже вороття.
— Це ми ще побачимо.
— Послухайте-но,— сказав Джоліон.— Вона в жахливому становищі, і я єдина людина, що має якесь законне право втручатися в її справи.
— Крім мене,— відповів Сомс,— який теж у жахливому становищі. Її становище вона сама створила для себе; моє становище створила для мене вона. Може статися, що я запропоную їй, щоб, заради її власних інтересів, вона повернулася до мене.
— Що?!— вигукнув Джоліон і аж затремтів усім тілом.
— Не знаю, що має означати ваше «що»,— холодно відповів Сомс.— Ваше право втручатися в її справи обмежується виплатою їй прибутку, прошу цього не забувати. Вирішивши не ганьбити її розлученням, я зберіг свої подружні права і, повторюю вам, може статися так, що я схочу скористатися ними.
— О господи!- вигукнув Джоліон і коротко засміявся.
— Так,— сказав Сомс якимсь мертвим голосом.— Я не забув прізвиська, яке дав мені ваш батько: Власник! Не випадково в мене таке прізвисько.
— Ну, це вже якась фантастика,— промурмотів Джоліон.
Адже не може цей чоловік присилувати свою дружину, щоб вона жила з ним. Хай там як, а такі часи вже минули! І він позирнув на Сомса, подумавши: «Може, це не жива людина, а витвір уяви?» Але Сомс виглядав цілком реально: він сидів поруч, педантично охайний і навіть елегантний, коротенько підстрижені вуса на блідому обличчі, піднята в застиглій усмішці губа відкрила білі зуби. Запала довга мовчанка; Джоліон думав: «Замість того щоб допомогти їй,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі», після закриття браузера.