Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Шкіра на потилиці була здерта, але кістки й хрящі цілі. Далі він оглянув ногу й побачив, що ступня звихнута. Сірі панчохи, латані й перелатані, але не діряві, чорні підв’язки під коліньми — скільки разів він усе це бачив! Чорні черевики, теж латані й підбиті на носках, шнурки, зав’язані подвійним зашморгом.
— Хто-небудь викликав «швидку допомогу»? — спитав Равік.
— Здається, поліцай викликав, — нарешті відповів хтось.
Равік підвів голову.
— Поліцай? А де він?
— Там… Біля мертвого…
Равік устав.
— Ну, то добре.
Він хотів був піти, але тієї миті крізь натовп проштовхався поліцай — молодий чоловік із нотатником у руці. Він схвильовано слинив списаного олівця.
— Хвилинку, — сказав він і почав щось записувати.
— Тут усе гаразд, — мовив Равік.
— Хвилинку, пане.
— Я дуже поспішаю. В мене терміновий виклик.
— Хвилинку, пане. Ви лікар?
— Я перев’язав артерію, і все. Тепер вам треба тільки дочекатися «швидкої допомоги».
— Одну секунду, пане! Мені треба записати ваше прізвище. Ви ж бо свідок.
— Я не бачив, як сталося лихо. Надійшов пізніше.
— Однаково я повинен усе записати. Це дуже важкий випадок, пане.
— Бачу, — сказав Равік.
Поліцай спитав жінку, як її прізвище. Жінка не відповіла. Вона дивилася на поліцая непорушним поглядом і, мабуть, нічого не бачила. Той з надмірного запалу нахилився над нею. Равік озирнувся. Юрба оточила його стіною. Пробитися крізь неї було неможливо.
— Послухайте, — звернувся він до поліцая. — Я дуже поспішаю.
— Я чудово розумію вас, пане! Тим більше не треба вам ускладнювати справи. Я повинен усе записати. Ви свідок, а для нас це дуже важливо, /пінка може померти.
— Вона не помре.
— Хтозна. А, крім того, йдеться про відшкодування за каліцтво.
— Ви викликали «швидку допомогу»?
— Мій колега викликав. А тепер не заважайте мені, а то ми ще довше загаємось.
— Жінка помирає, а ви хочете піти, — докірливо сказав Равікові один із робітників.
— Вона й померла б, якби мене тут не виявилось.
— От бачите, — додав робітник без будь-якої логіки. — То ви таки повинні лишитися.
Клацнула засувка фотоапарата. Якийсь чоловік у капелюсі, зсунутому на лоба, усміхнувся.
— Не могли б ви ще раз нахилитися, наче перев’язуєте її? — спитав він Равіка.
— Ні, не міг би.
— Я з газети, — пояснив чоловік. — Ми вмістимо знімок із вашою адресою і повідомленням, що ви врятували цю жінку. Непогана реклама. Прошу, станьте сюди… Тут більше світла.
— Ідіть до біса! — вилаявся Равік. — Жінку треба негайно відвезти в лікарню. Ця пов’язка тимчасова, її довго не можна тримати. Краще подбайте, щоб нарешті приїхала «швидка допомога».
— Усьому свій час, пане, — втрутився поліцай. — Спершу треба скласти протокол.
— А той мертвий уже сказав тобі, як його звати? — спитав поліцая якийсь підліток.
— Та gueule![18]— гримнув на нього поліцай і плюнув.
— Зробіть іще один знімок звідси, — попросив хтось фоторепортера.
— Навіщо?
— Хай буде видно, що жінка зайшла на загороджену частину тротуару. Вулицею взагалі не можна ходити. Он гляньте… — Чоловік показав на криво прибиту дощечку з написом: «Увага! Прохід заборонений!» — Зніміть так, щоб видно було напис. Нам це потрібно. Про відшкодування за каліцтво не може бути й мови.
— Я фотокореспондент, — заперечив чоловік у капелюсі. — І знімаю тільки те, що вважаю цікавим.
— А це хіба не цікаве? Що ж тоді цікаве? Вийде гарний знімок з написом на задньому плані.
— Напис не цікавий. Цікава подія.
— То запишіть це в протокол. — Чоловік торкнув поліцая за плече.
— А ви хто такий? — сердито спитав той.
— Я представник будівельної фірми.
— Дуже добре, — сказав поліцай. — То ви також залишитесь тут. Як вас звати? Повинні ж ви знати, яке ваше прізвище! — звернувся він до жінки.
Жінка ворухнула губами. Повіки її затремтіли. Як метелики, як смертельно стомлені сірі метелики, подумав Равік. І ще подумав: який же я дурень. Мені треба якнайшвидше вшитися звідси!
— От чорт, — мовив поліцай. — Може, вона збожеволіла?
Ото буде клопоту І А в мене о третій кінчається чергування.
— Марсель, — мовила жінка.
— Що? Хвилинку! Що ви сказали? — поліцай знов нахилився над нею.
тінка мовчала.
— Що? — поліцай почекав. — Скажіть ще раз! Ну, скажіть!
Жінка не озивалася.
— Хай вам біс із вашою балаканиною! — визвірився поліцай на представника будівельної фірми. — Як тут складеш протокол?
Тієї миті знов клацнула засувка фотоапарата.
— Дякую, — сказав фотокореспондент. — Дуже жива сцена.
— А наша емблема лопала в кадр? — спитав представник будівельної фірми, не слухаючи поліцая. — Я зразу замовляю п’ять знімків.
— Не попала, — відповів фотокореспондент. — Я соціаліст. Краще заплатіть їй відшкодування, жалюгідний попихачу мільйонерів!
Завила сирена. «Швидка допрмога». Якраз нагода вшитися, подумав Равік. Він обережно ступив крюк назад. Та поліцай схопив його за руку.
— Вам доведеться піти з нами в дільницю, пане. Дуже шкода, але мені треба все записати.
Біля нього з’явився другий поліцай. Равік побачив, що нічого не вдіє. Але, може, все обійдеться, подумав він і пішов за поліцаєм.
Черговий службовець у поліційній дільниці мовчки вислухав жандарма й поліцая, що наново склав протокол. Тоді звернувся до Равіка.
— Ви не француз.
Він не питав, а стверджував.
— Ні, — відповів Равік.
— А хто ви?
— Чех.
— Чому ж ви подаєте лікарську допомогу? Як іноземець ви не маєте права практикувати, якщо не прийняли громадянства.
Равік усміхнувся.
— А я й не практикую. Я тут мандрую. Для власного задоволення.
— У вас є з собою паспорт?
— Годі тобі, Фернане, — сказав другий службовець. — Добродій допоміг жінці, ми маємо його адресу. Цього цілком досить. У нас є й інші свідки.
— Мене цікавить, чи у вас є з собою паспорт? Або посвідка особи?
— Звичайно, немає, — відповів Равік. — Хто носить із собою паспорт?
— А де він у вас?
— У консульстві. Я його здав туди тиждень тому. Треба продовжити візу.
Коли він скаже, що паспорт у готелі, його можуть послати туди з поліцаєм, і брехня відразу ж виявиться, Равік знав це. Крім того, він з обережності назвав не свій готель. Варіант із консульством був надійніший.
— У якому консульстві? — Спитав Фернан.
— У чеському. А в якому ж? — Фернан глянув на Равіка.
— Ми можемо подзвонити й перевірити.
— Звичайно.
Фернан хвилинку почекав.
— Добре, — сказав він. — Ми так і зробимо.
Він підвівся й вийшов до сусідньої кімнати. Другий службовець зніяковіло звернувся до Равіка:
— Вибачте, пане. Звичайно, це проста формальність. Зараз усе з'ясується! Ми вам вдячні за допомогу.
З’ясується, подумав Равік. Дістаючи сигарету, він спокійно озирнувся по кімнаті. Біля дверей стояв жандарм. То була випадковість:
поки що ніхто по-справжньому його не підозрював. Можна відштовхнути жандарма… Але в кімнаті були ще представник
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.