Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Я знаю.
— Ви вже були у Франції?
— Ні.
— Якщо повернетесь, то дістанете шість місяців в’язниці. Ви знаєте це?
— Знаю.
— Я подбаю, щоб вас вислали якнайшвидше. Це все, що я можу для вас зробити. У вас є гроші?
— Є.
— Добре. То оплатите проїзд до кордону — свій і того поліцая, що супроводитиме вас. — Він кивнув головою. — Можете йти.
— Ми повинні повернутися на якийсь певний час? — спитав Равік службовця, що вів його назад.
— Ні, не сказано, на коли. Просто маємо повернутися, коли вас відпустять. А що?
— Я б хотів випити чарку аперитиву. — Службовець глянув на нього.
— Я не втечу, — мовив Равік і, витягши з кишені двадцять франків, пом’яв їх у руках.
— Гаразд, кілька хвилин не мають значення.
Вони доїхали на таксі до найближчого бістро. Кілька столиків уже стояли на тротуарі. Було холодно, але світило сонце.
— Що ви питимете? — спитав Равік.
— «Амер Пікон». У цю пору дня я більше нічого не п’ю.
— А я візьму велику чарку коньяку. Без води.
Равік сидів і дихав на повні груди. Повітря! Яке воно може бути приємне! На вітті дерев уздовж тротуару блищали темно-руді бруньки. Пахло свіжим хлібом і молодим вином. Офіціант приніс чарки.
— Де у вас телефон? — спитав Равік.
— Усередині, праворуч біля туалету.
— Стривайте… — почав був службовець.
Равік тицьнув йому в руку двадцять франків.
— Невже ви не розумієте, що я маю зателефонувати дамі? Я не вшиюся. Можете піти зі мною. Ходімо.
Службовець недовго вагався.
— Ну добре, — мовив він і підвівся. — Зрештою, всі ми люди.
— Джоан…
— Равіку! Боже мій! Де ти? Тебе звільнили? Скажи мені, де ти…
— У бістро…
— Не жартуй. Скажи правду, де ти?
— Я й кажу правду, в бістро.
— Де? Ти не у в’язниці? А де ж ти був весь цей час? Той Морозов…
— Усе так і було, як він тобі розповів.
— Але. він не сказав, куди тебе діли. Я б негайно…
— Тому він тобі й не сказав цього, Джоан. Так краще.
— Чому ти телефонуєш з бістро? Чому не приїдеш сюди?
— Я не можу приїхати. Не маю часу. Насилу вмовив поліцая на хвилину затриматися тут. Джоан, найближчими днями мене вишлють до Швейцарії. — Равік глянув крізь шибку. Службовець, прихилившись до прилавка, з кимось розмовляв. — Я негайно повернуся. — Він трохи почекав. — Джоан…
— Я їду до тебе. Негайно їду. Де ти?
— Ти не встигнеш. До мене їхати півгодини. А я можу ще побути тут лише кілька хвилин.
— Затримай поліцая! Заплати йому! Я можу привезти грошей!
— Нічого не вийде, Джоан, — сказав Равік. — Так буде простіше. І краще.
Він чув у трубці її подих.
— Ти не хочеш мене бачити? — нарешті спитала вона.
Тяжка мить. Не треба було дзвонити, подумав він. Хіба можна щось пояснити на відстані, коли не дивишся одне на одного?
— Я нічого так не хотів би, як побачити тебе, Джоан.
— То приїдь! Приїдь разом із поліцаєм!
— Не можна. Я мушу кінчати. Скажи мені ще швиденько, що ти тепер робиш?
— Що? Я тебе не розумію!
— Як ти одягнена? Де ти?
— У себе в кімнаті. В ліжку. Я вчора пізно повернулася. Але можу миттю одягтися й приїхати до тебе.
Пізно повернулася. Атож! Усе йде своїм плином, навіть коли тебе замкнуть до в’язниці. А ти забув. У ліжку, заспана, коси розсипались по подушці, на стільцях розкидані панчохи, білизна, вечірня сукня… Перед очима в нього все захиталося: запітніла від подиху шибка телефонної будки, безмежно далека голова поліцая, що плавала, ніби в акваріумі. Равік опанував себе.
— Я мушу кінчати, Джоан.
Він почув її стривожений голос:
— Хіба ж так можна? Отак просто підеш, і я зовсім не знатиму, де ти і що з тобою…
Мабуть, схопилася з ліжка, відкинула подушку, в руці телефонна трубка, немов зброя, немов ворог… І її плечі, її очі, потемнілі від хвилювання.
— Я ж не на війну йду. Просто мушу поїхати в Швейцарію. І скоро повернуся. Уяви собі, що я ділова людина й хочу, щоб Ліга націй купила в мене партію кулеметів.
— Коли ти повернешся, знов почнеться те саме. Я вмру зі страху.
— Скажи ці слова ще раз, Джоан.
— Справді вмру! — В голосі її почувся гнів. — Я дізнаюся про все остання! Вебер може тебе відвідувати, а я ні! Морозову ти телефонував, а мені ні! А тепер ти їдеш…
— О боже, — мовив Равік. — Не сварімося, Джоан.
— Я не сварюся. Кажу тільки, як воно було.
— Гаразд. Я мушу кінчати. До побачення, Джоан.
— Равіку! — крикнула вона. — Равіку!
— Що?
— Повертайся! Швидше повертайся! Я пропаду без тебе!
— Я повернуся.
— Повертайся… неодмінно…
— До побачення, Джоан. Я скоро повернуся.
Равік хвилину постояв у задушливій темнуватій будці. Тоді похопився, що й досі не повісив трубки. Він відчинив дверці. Поліцай, добродушно всміхаючись, спитав:
— Побалакали?
— Так.
Вони вернулися до свого столика на тротуарі. Равік випив замовлену чарку. Не треба було телефонувати, подумав він. Досі я був спокійний. А тепер усе в мені перевернулося. Наче не знав, що розмова по телефону нічого іншого й не дасть. Ні мені, ні Джоан. Йому закортіло вернутися, зателефонувати ще раз і сказати їй усе те, що він, власне, й хотів сказати. Пояснити, чому він не міг зустрітися з нею. Не хотів з’явитися їй на очі брудним арештантом. Але він викрутиться, і все знов буде, як було.
— Мабуть, нам пора йти, — сказав поліцай.
— Пора…
Равік підкликав офіціанта.
— Принесіть мені дві малі пляшки коньяку, всі газети, які у вас є, й десять пачок сигарет «Капораль». І рахунок. — Він глянув на поліцая: — Можна взяти, га?
— Що ж, усі ми люди, — відповів той.
Офіціант приніс пляшки й сигарети.
— Відкоркуйте їх мені, — попросив Равік, старанно розсовуючи сигарети по кишенях.
Потім він позатикав пляшки так, щоб'їх легко можна було відкрити без штопора, й теж засунув у спідню кишеню пальта.
— Спритно ви все поховали, — сказав поліцай.
— На жаль, довелося навчитись. В дитинстві я б ніколи не повірив, що на старість знов гратимуся в індіанців.
Поляк і письменник страшенно зраділи, побачивши коньяк. Сантехнік не визнавав ніякої горілки. Він пив тільки пиво й запевняв, що в Берліні воно куди краще. Равік лежав на нарах і читав газети. Поляк не читав, бо не знав жодного слова по-французькому. Зате втішався сигаретами. Вночі сантехнік почав плакати. Равік не спав. Він дослухався до здавленого
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.