Читати книгу - "Страх мудреця, Патрік Ротфусс"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Темпі рухався не дуже швидко, та його плече твердо мене відштовхнуло. Це було не грубо й не раптово, та його силі неможливо було опиратися, як коневі, що торкається вас на людній вулиці.
Я знову повторив за ним, зосередившись на плечі. І не заточився.
Позаяк ми були самі в таборі, я не став усміхатися й показав жестом: «Радість».
— Дякую.
«Применшення».
Темпі не сказав нічого. Його лице залишалося порожнім, а руки — нерухомими. Він лише повернувся туди, де стояв раніше, і почав свій танець заново, не дивлячись на мене.
Я старався зберігати спокій після цього діалогу, та мені це здавалося великою похвалою. Якби я знав більше про адемів, то збагнув би, що це — дещо значно більше.
***
Подолавши узвишшя, ми з Темпі побачили, що на нас чекає Мартен. Для обіду було зарано, тож коли я подумав, що він нарешті, після стількох довгих днів пошуку, міг натрапити на слід бандитів, у мене в грудях ожила надія.
— Хотів показати вам оце, — сказав Мартен і вказав на високу широку рослину, схожу на папороть, що стояла за десяток футів від нас. — Доволі рідкісна штука. Уже багато років такої не бачив.
— Що це?
— Вона називається «клинок Ана», — з гордістю пояснив він, оглядаючи рослину. — Доведеться пильнувати. Про них знає небагато людей, тож вона може підказати нам, чи є тут іще такі.
Мартен енергійно поглянув на нас по черзі й урешті подав голос:
— Ну?
— Що в ній такого особливого? — сумлінно запитав я.
Мартен усміхнувся.
— Клинок Ана цікавий тим, що не терпить людей, — пояснив він. — Будь-яка його частина, торкнувшись вашої шкіри, за кілька годин стане червоною, як осіннє листя. Й навіть червонішою. Яскравою, як твій червоний одяг найманця, — Мартен показав на Темпі. — А тоді вся рослина засохне й помре.
— Справді? — перепитав я. Мені вже не треба було вдавати зацікавлення.
Мартен кивнув.
— Так само його вб’є краплинка поту. Тобто він, імовірно, помре, якщо просто торкнеться чийогось одягу. Або обладунку. Або палиці, яку ти тримав. Або меча, — він показав на стегно Темпі. — Деякі люди кажуть, що він помре, якщо на нього просто дихнути, — додав Мартен. — Але не знаю, чи правда це.
Він повернувся, щоб повести нас геть від клинка Ана.
— Це дуже стара частина лісу. Клинок неможливо побачити поряд із місцями, де оселилися люди. Ми зараз зійшли з краю мапи.
— Таж ми навіть не на краю мапи, — відповів я. — Ми чудово знаємо, де ми.
Мартен пирхнув.
— Мапи мають не лише зовнішні краї. Вони мають внутрішні краї. Діри. Люди люблять удавати, ніби знають про світ усе. Особливо багатії. Мапи чудово це показують. По цей бік межі — поле барона Здирника, по той бік — земля графа Багатійського.
Мартен сплюнув.
— Не можна залишати на мапі порожні місця, тож люди, які їх креслять, заштриховують дещицю й пишуть: «Елд», — він похитав головою. — Це все одно що пропалити в мапі дірку — користі буде стільки ж. Цей ліс завбільшки з Вінтас. Він нікому не належить. Пішовши тут не в той бік, можна пройти хоч сто миль і не побачити жодної дороги, а тим паче — будинку чи зораного поля. Тут є місця, де ніколи не ступала нога людини й ніколи не лунав її голос.
Я роззирнувся довкола.
— На вигляд нічим не відрізняється від більшості лісів, які я бачив.
— Вовк зовні схожий на собаку, — просто сказав Мартен. — Але він не собака. Собака — це… — він зупинився. — Як там називають тварин, які постійно поряд із людьми? Корів, овець і таке інше.
— Одомашнені?
— Точно, — промовив він і роззирнувся довкола. — Ферма одомашнена. Сад теж. Парк. Як і більшість лісів. Люди полюють на гриби, рубають хмиз, водять туди коханих, аби пообійматися.
Мартен похитав головою та простягнув руку, щоб торкнутися шорсткої кори одного з дерев неподалік. Жест вийшов напрочуд лагідним, майже люблячим.
— А це місце не таке. Воно давнє й дике. Ми його нітрішечки не обходимо. Якщо ці люди, на яких ми полюємо, заскочать нас зненацька, їм навіть не доведеться закопувати наші трупи. Ми лежатимемо на землі сотню років, а ніхто й близько не підійде до наших кісток.
Я розвернувся на місці й поглянув на рельєф місцевості. На потерте каміння, на нескінченні ряди дерев. Постарався не думати, що мейр послав мене сюди, неначе пересунув камінець на дошці для гри в так. Він послав мене до дірки в мапі. До місця, де ніхто й ніколи не знайде моїх кісток.
Розділ вісімдесят п’ятий. Інтерлюдія: Огорожа
Квоут випрямився на стільці й витягнув шию, щоб краще визирнути з вікна. Щойно він підніс руку до Хроніста, вони почули швидкий легкий стукіт по дерев’яному помості надворі. Надто швидкий і м’який, щоб то були важкі чоботи фермерів. А за ним пролунав високий дитячий сміх.
Хроніст шпарко промокнув сторінку, на якій писав, а тоді підсунув її під стос чистих аркушів, тимчасом як Квоут зіп’явся на ноги й пішов до шинкваса. Баст відхилився назад так, що його стілець став на задні ніжки.
За мить двері відчинились, і до шинку ввійшов молодик із широкими плечима й ріденькою борідкою, обережно завівши у двері поперед себе маленьку біляву дівчинку. Позаду нього йшла молода жінка, що несла на одній руці крихітного хлопчика.
Шинкар усміхнувся й підняв руку.
— Мері! Гепе!
Молода пара швидко перемовилася між собою, а тоді високий фермер підійшов до Хроніста, досі обережно ведучи перед собою дівчатко. Баст зіп’явся на ноги й запропонував свій стілець Гепові.
Мері підійшла до шинкваса й невимушено витягнула зі свого волосся одну ручку малого. Вона була молода й гарна з себе, з усміхненими вустами й утомленими очима.
— Вітаю, Коуте.
— Давно вас не бачив, — промовив шинкар. — Бажаєте сидру? Я його зранку вичавив.
Мері кивнула, і шинкар налив три кухлі. Баст підніс два Гепові та його доньці. Геп узяв кухоль, але маленька дівчинка сховалася за батьком, несміливо визираючи з-за його плеча.
— А юний панич Бен не хоче кухлика й собі? — запитав Коут.
— Хоче, — сказала Мері та всміхнулася хлопчикові, поки той жував власні пальці. — Але я не стала б давати його Бенові, якщо вам не кортить помити долівку.
Вона сягнула в кишеню.
Коут твердо захитав головою, піднявши руку.
— І чути про це не хочу, — заявив він. — Геп не взяв і половини вартості роботи, коли полагодив мені огорожу на задньому дворі.
Мері всміхнулася стомленою, нервовою усмішкою та взяла свій кухоль.
— Красно дякую, Коуте.
Вона відійшла туди, де сидів і розмовляв із Хроністом її чоловік. Заговорила до писаря, легенько похитуючись уперед-назад і гойдаючи на одному стегні малого. Її чоловік кивав у такт, раз у раз вставляючи одне-два слова. Хроніст умочив перо й заходився писати.
Баст повернувся до
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Страх мудреця, Патрік Ротфусс», після закриття браузера.