Читати книгу - "Страх мудреця, Патрік Ротфусс"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Зерна як немає, то візьмуть козу.
Плащі із вас знімуть і візьмуть лозу.
Як є у вас кіт, мишу можуть узяти.
А наостанок відберуть саму хату.
— П’явок ненавидять усі, — невесело погодився Хроніст. — А шляхта, либонь, ненавидить їх удвічі сильніше.
— Мені важко в це повірити, — зізнався Квоут. — Вам варто послухати, що говорять тут. Якби останній не мав повністю озброєного охоронця, то навряд чи вибрався б із містечка живим.
Хроніст криво всміхнувся.
— Вам треба було чути, як їх називав мій батько, — заговорив він. — А рекрутчину він пережив усього двічі за двадцять років. Він казав: хай краще його землями пройдуть сарана й пожежа, ніж королівська п’явка, — Хроніст позирнув на двері шинку. — Вони надто горді, щоб просити про допомогу?
— Надто горді, — підтвердив Квоут. — Що бідніша людина, то більшого варта її гордість. Знайоме відчуття. Нізащо не зміг би попросити грошей у друга. Швидше вмер би з голоду.
— А позика? — запитав Хроніст.
— У кого зараз є гроші на позики? — похмуро відповів Квоут. — Зима вже й так обіцяє бути голодною для більшості. Але після третього податку на рекрутів Бентлі ділитимуться ковдрами та їстимуть посівне зерно, перш ніж сніг розтане. Якщо, звісно, не втратять ще й будинку…
Шинкар опустив погляд на руки, які поклав на стіл, і наче здивувався, що одна з них стиснулася в кулак. Він поволі розтиснув її й розправив обидві долоні на стільниці. Тоді з сумовитою усмішкою на обличчі підвів очі на Хроніста.
— Ви знали, що до приходу сюди я ніколи не платив податків? Едема, як правило, не володіють нерухомістю, — він показав на шинок. — Ніколи не розумів, як це бісить. Якесь самовдоволене падло з обліковою книгою приходить до міста і змушує платити за привілей володіти чимось.
Квоут жестом наказав Хроністові взятися за перо.
— А тепер я, звісно, розумію, що до чого. Знаю, які недобрі бажання змушують ватагу людей чекати край дороги та вбивати збирачів податків, відверто опираючись королю.
Розділ вісімдесят шостий. Розбита дорога
Ми закінчили обшукувати північний бік королівського шляху та взялися за південну половину. Часто-густо один день відрізняли від іншого лиш історії, які ми вечорами розповідали коло багаття. Історії про Орена Велсітера, Ланієль Другу Юність та Іллієна. Історії про помічних свинопасів і талан мідницьких синів. Історії про демонів і фей, про ігри в загадки й курганних драуґів.
Едема ру знають усі історії на світі, а я едема до нутра кісток. Коли я був малий, мої батьки щовечора розповідали біля вогню якісь історії. Я виріс, споглядаючи, як історії показують у пантомімі, слухаючи, як їх оповідають у піснях, і розігруючи їх на сцені.
За таких умов не має дивувати, що я вже знав історії, які розповідали вечорами Дедан, Геспе й Мартен. Не в найдрібніших деталях, але основу знав. Знав їхню канву й закінчення.
Не зрозумійте мене неправильно. Вони все одно мені подобались. Історії не конче мають бути новими, щоб приносити радість. Деякі схожі на близьких друзів. Деякі надійні, як хліб.
І все ж історія, якої я досі не чув, — це цінна рідкість. І за двадцять днів пошуків у Елді мене потішили такою.
***
— Колись давно й далеко звідси, — проказала Геспе, коли ми розсілися круг багаття після вечері, — жив собі хлопчина, на ім’я Джакс, і він закохався в місяць.
Джакс був дивним хлопцем. Задумливим. Самотнім. Він мешкав у старому будинку в кінці розбитої дороги. Він…
Дедан перебив її:
— Як ти сказала — розбитої дороги?
Вуста Геспе посуворішали. Не можна сказати, що вона нахмурилась, але вона неначе зібрала всі деталі спохмурнілого обличчя докупи на той випадок, якщо вони раптом знадобляться тут і зараз.
— Так. Розбитої дороги. Саме так моя мати сотню разів розповідала цю історію, коли я була мала.
Якусь мить видавалося, ніби Дедан зібрався поставити ще якесь запитання. Та замість цього він продемонстрував несподівану обачність і просто кивнув.
Геспе нехотячи перестала бурмоситись. А тоді, наморщивши лице, опустила погляд на руки. Її вуста якусь мить беззвучно ворушились, а відтак вона кивнула самій собі та продовжила.
***
Усі, хто бачив Джакса, розуміли: він якийсь не такий. Він не грався. Не гасав і не ліз у шкоду. А ще ніколи не сміявся.
Деякі люди казали: «Чого можна очікувати від хлопця, який живе сам у розбитому будинку в кінці розбитої дороги?» Інші стверджували, що він просто ніколи не мав батьків. А ще інші говорили, що в його жилах є крапля крові фей і тому його серце ніколи не знало радості.
Він був нещасним хлопчиною. Із цим неможливо було посперечатися. Він діставав нову сорочку — і робив у ній дірку. Йому давали солодощів, а він упускав їх на дорозі.
Дехто казав, що хлопець народився під нещасливою зорею, що він проклятий, що його тінь осідлав демон. Інші ж люди просто його жаліли, але не так сильно, щоб захотіти допомогти.
Одного разу дорогою до Джаксового будинку пройшов мідник. Це було дещо несподівано, бо дорога була розбита, тож нею ніхто ніколи не користувався.
— Здоров був, хлопче! — крикнув мідник, спираючись на ціпок. — Не даси старому попити?
Джакс виніс трохи води у тріснутому глиняному кухлику. Мідник випив і поглянув на хлопчину згори вниз.
— Якийсь у тебе нещасний вигляд, синку. В чім річ?
— Та ні в чім, — відказав Джакс. — Мені здається, що людина мусить мати якийсь привід для радості, а я такого не маю.
Джакс вимовив це таким спокійним, зневіреним тоном, що в мідника розбилося серце.
— Б’юсь об заклад, що в моєму клунку є те, що зробить тебе щасливим, — сказав він хлопцеві. — Що скажеш на це?
— Я сказав би так: якщо ви зробите мене щасливим, я буду направду вдячний, — відповів Джакс. — Тільки грошей у мене вільних катма. У мене хоч гріш попроси — все дарма.
— Що ж, це халепа, — сказав мідник. — Розумієш, я ж працюю.
— Якщо ви зможете відшукати у своєму клунку те, що зробить мене щасливим, — мовив Джакс, — я віддам вам свою хату. Вона стара й розбита, але чогось та й варта.
Мідник поглянув на величезний старий будинок, майже, майже особняк.
— Так і є, — погодився він.
Тоді Джакс подивився на мідника. Його маленьке личко стало серйозним.
— А що, як ви не зможете зробити мене щасливим? Віддасте мені кожну торбу зі свого горба, ціпок, що вам як вірний друг, і капелюх зі своїх вух?
Мідник, звісно, любив побитись об заклад і відразу впізнавав гарну пропозицію. До того ж його клунки мало не репали від скарбів із усіх Чотирьох сторін, і він був певен, що може справити враження на маленького хлопчика. Тож він погодився, і вони потиснули один одному руки.
Спершу мідник витягнув торбинку зі скляними кульками всіх кольорів сонячного світла. Та вони не зробили Джакса щасливим. Мідник дістав м’ячик із чашею. Але й це не зробило Джакса щасливим.
—
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Страх мудреця, Патрік Ротфусс», після закриття браузера.