Читати книгу - "Страх мудреця, Патрік Ротфусс"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Мідник перебрав свій перший клунок. Він був повен звичайних речей, які задовольнили би звичайного хлопчину: гральні кості, маріонетки, складаний ножик, ґумовий м’яч. Але Джакса не зробило щасливим ніщо.
Тож мідник перейшов до другого клунка. Там речі були рідкісніші. Механічний солдатик, який марширував, якщо його заводили. Набір яскравих фарб із чотирма різними пензликами. Книжка таємниць. Шматок заліза, що впав із неба…
Так тривало весь день аж до ночі, і врешті мідник стривожився. Втратити ціпок він не боявся. Але клунками він заробляв на життя, а свій капелюх любив.
Урешті до нього дійшло, що доведеться відкрити третій клунок. Він був невеличкий, і в ньому лежало всього три предмети. Однак ці речі мідник показував лише найбагатшим покупцям. Кожна з них коштувала більше, ніж розбитий будинок. І все ж, думав він, краще втратити щось одне, ніж утратити все й капелюх на додачу.
Щойно він потягнувся до свого третього клунка, Джакс показав пальцем.
— Що то таке?
— Окуляри, — відповів мідник. — Це друга пара очей, що допомагає людині бачити краще, — взяв їх і надів Джаксові на обличчя.
Джакс роззирнувся довкола.
— Усе начебто таке саме, — сказав він. А тоді підвів погляд. — Що це?
— Це зорі, — відповів мідник.
— Ще ніколи їх не бачив, — він повернувся, досі дивлячись угору. А тоді заціпенів. — А що то таке?
— То місяць, — відповів мідник.
— Гадаю, він зробив би мене щасливим, — сказав Джакс.
— Що ж, от і маєш, — мовив із полегшенням мідник. — Ось тобі твої окуляри…
— Дивлячись на нього, я не почуваюся щасливим, — заперечив Джакс. — Так само як не насичуюся, коли дивлюся на свою вечерю. Я хочу його. Хочу ним володіти.
— Я не можу дати тобі місяць, — сказав мідник. — Він мені не належить. Він належить лише самому собі.
— Мене задовольнить тільки місяць, — відповів Джакс.
— Що ж, тут я тобі нічим не допоможу, — промовив мідник і тяжко зітхнув. — Мої клунки та все, що в них лежить, твої.
Джакс кивнув, не всміхаючись.
— І ось мій ціпок. Він гарний і міцний.
Джакс узяв його однією рукою.
— А ти не будеш проти, — нехотячи додав мідник, — залишити мені капелюха? Я його люблю…
— Він мій по праву, — заперечив Джакс. — Якщо ви його любили, не треба було його програвати.
Мідник, насупившись, передав капелюха.
Темпі видав низький гортанний звук і похитав головою. Геспе всміхнулася й кивнула. Вочевидь, навіть адеми знають, що нечемно поводитися з мідником — це на біду.
Тож Джакс умостив капелюх на голові, взявся за ціпок і зібрав клунки мідника. Знайшовши третій, досі не розкритий, він запитав:
— А що лежить тут?
— Те, чим ти вдавишся, — сплюнув мідник.
— Не треба ображатися через капелюх, — відповів хлопчина. — Мені він потрібніший, аніж вам. Щоби знайти місяць і зробити його своїм, мені доведеться далеко пройти.
— Якби ти не забрав мого капелюха, то я міг би допомогти тобі спіймати місяць, — сказав мідник.
— Я залишу вам розбитий будинок, — мовив Джакс. — Це вже щось. Хоча лагодити його доведеться вам.
Джакс надів на лице окуляри й пішов дорогою в бік місяця. Йшов він усю ніч і зупинився аж тоді, коли місяць заховався за горами.
Так Джакс ішов день за днем, нескінченно шукаючи…
***
Дедан пирхнув.
— Це якось аж надто знайомо звучить! — пробурмотів він досить голосно, щоб почули всі. — Цікаво, чи просирав він свій час так, як ми свій?
Геспе зиркнула на нього. У неї стиснулися м’язи в щелепі.
Я тихо зітхнув.
— Ти наговорився? — єхидно спитала Геспе, гнівно придивившись до Дедана.
— Що таке? — запитав Дедан.
— Стулися, поки я розповідаю свою історію, — ось що таке, — відказала Геспе.
— Усі інші теж висловилися! — він обурено звівся на ноги. — Навіть німий долучився, — махнув рукою в бік Темпі. — Як так вийшло, що шипиш ти лише на мене?
Геспе покипіла якусь мить, а тоді сказала:
— Ти намагаєшся влаштувати скандал посередині моєї історії — ось чому.
— Казати правду — це не влаштовувати скандал, — забурчав Дедан. — Хтось тут та й мусить говорити щось розумне.
Геспе сплеснула руками.
— Ти продовжуєш у тому ж дусі! Не можеш заспокоїтися на один вечір? Ти не впускаєш жодної нагоди понити й побурчати!
— Принаймні я кажу те, що думаю, коли з чимось не погоджуюся, — сказав Дедан. — Я не поводжусь як боягуз.
Геспе зблиснула очима, і я здуру вирішив утрутитися.
— Гаразд, — перебив я, глипаючи на нього. — Якщо ти маєш кращу ідею, як знайти цих людей, послухаймо її. Обговорімо її по-дорослому.
Моє втручання нітрохи не сповільнило Дедана, а просто вказало йому на мене.
— А звідки тобі знати, що таке дорослі? — запитав він. — Мені до смерті обридло, що зі мною зверхньо балакає якийсь хлопчак, у якого ще, певно, й волосся на яйцях не виросло.
— Я певен, що мейр, якби знав, які в тебе волохаті яйця, поставив би тебе за головного, — відповів я, сподіваючись, що роздратую його своїм спокійним тоном. — На жаль, виглядає на те, що він цього не помітив і натомість обрав мене.
Дедан вдихнув, але заговорити не встиг: утрутився Темпі.
— Яйця, — з цікавістю проказав адем. — Що таке яйця?
Тут Дедан умить випустив із себе повітря й повернувся до Темпі, одночасно роздратований і звеселений. Здоровань-найманець захихотів і дуже характерно поворушив зігнутою долонею між ногами.
— Ну, знаєш… Яйця, — промовив без крихти сорому.
У нього за спиною Геспе закотила очі й похитала головою.
— А… — сказав Темпі, киваючи, щоб показати, що зрозумів. — Чому мейр дивиться на волохаті яйця?
Повисла пауза, а тоді табором прокотилася буря сміху, який вибухнув з усією силою стримуваного напруження, що було готове вилитися в бійку. Геспе реготала, доки не засапалася, тримаючись за живіт. Мартен витирав сльози з очей. Дедан сміявся так сильно, що не міг стояти прямо й урешті зігнувся, впершись однією рукою в землю, щоб не впасти.
Наприкінці всі вже сиділи довкола багаття, важко дихаючи й усміхаючись, наче дурні йолопи. Напруження, що загусло, наче зимовий туман, уперше за кілька днів зникло. Лише тоді Темпі ненадовго перехопив мій погляд. Легенько потер великим пальцем об вказівний. «Радість»? Ні. «Вдоволення». Мене осінило, коли я знову перехопив його погляд. Його лице було як завжди порожнє. Зумисне порожнє. Таке порожнє, що мало не здавалося самовдоволеним.
— Можна повернутися до твоєї історії, люба? — запитав Дедан у Геспе. — Я хотів би знати, як цей хлопчина затягнув місяць у ліжко.
Геспе всміхнулася йому. Так я вперше за кілька днів побачив, як вона щиро всміхнулася Деданові.
— Я забула, де зупинилася, — сказала вона. — Історія має певний ритм, як пісня. Я можу розповідати її з початку, та якщо почну з середини, вона переплутається
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Страх мудреця, Патрік Ротфусс», після закриття браузера.