Читати книгу - "Страх мудреця, Патрік Ротфусс"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— А ти почнеш із початку завтра, якщо я пообіцяю тримати рота на замку?
— Так, — погодилася Геспе, — якщо ти пообіцяєш.
Розділ вісімдесят сьомий. Летані
Наступного дня ми з Темпі подалися до Кроссона поповнити запаси. Це означало довгий день на ногах, але позаяк ми не мусили на кожному кроці шукати ознак стежки, нам здавалося, ніби ми летимо вздовж дороги.
Ідучи, ми з Темпі обмінювалися словами. Я вивчив слова, що означають «сон», «запах» і «кістка». Дізнався, що в адемічній мові є різні слова на позначення заліза й заліза, з якого кують мечі.
Відтак ми цілу годину розмовляли без пуття, поки він намагався допомогти мені зрозуміти, що означає потирання брови пальцями. Це здавалося майже синонімом знизування плечима, та Темпі дав зрозуміти, що це не те саме. Байдужість? Двозначність?
— Це те, що відчувають ті, кому хтось пропонує вибір? — спробував я ще раз. — Хтось пропонує яблуко чи сливу, — витягнув обидві руки перед собою. — Але вони подобаються людині однаково, — я стулив пальці докупи і двічі провів ними по брові. — Оце відчуття?
Темпі хитнув головою.
— Ні, — він зупинився на мить, а тоді пішов знову. Його ліва рука, яку він тримав ізбоку, сказала: «Нещирість». — Що таке слива? — «Уважність».
Я спантеличено поглянув на нього.
— Що?
— Що означає «слива»? — Темпі знову показав рукою: «Абсолютно серйозно. Уважність».
Я зосередився на деревах і негайно почув це — ворушіння в підліску.
Звук долинав із південного боку дороги. Того боку, який ми ще не обшукували. Бандити. У мене в грудях зросли захват і страх. Вони нападуть на нас? Я сумнівався, що скидаюся на ласу ціль у своєму зачуханому плащі, але ж я ніс із собою лютню в темному дорогому футлярі…
Для мандрівки до міста Темпі перевдягнувся в тісний червоний одяг найманця. Чи віднадить це людину з довгим луком? Чи їй здасться, що я менестрель, якому вистачає грошей найняти охоронця-адема? Можливо, ми схожі на стиглі плоди, які лишилося тільки зірвати.
Я з тугою згадав стрілолов, який продав Кілвінові, і збагнув, що він мав рацію. За них ладні дорого платити. Тієї миті я був ладен віддати за такий пристрій кожен гріш у своїй кишені.
Я показав Темпі на мигах: «Прийняття. Нещирість. Згода».
— Слива — це солодкий фрукт, — пояснив я, наслухаючи характерних звуків між навколишніх дерев.
Нам сховатися серед дерев чи краще вдати, ніби ми не помічаємо бандитів? Що можна буде зробити, якщо вони атакують? Я носив на поясі ніж, куплений у мідника, та гадки не мав, як ним користуватися. Раптом я усвідомив, що просто жахливо підготовлений. На Бога, що я тут роблю? Мені в цій ситуації місця не було. Чому мейр мене послав?
Почавши серйозно пітніти, я почув із підліску раптовий тріск і шурхіт. Із-поміж дерев вирвався рогатий олень і перетнув дорогу за три легкі стрибки. Мить — і за ним пішли двоє олениць. Одна зупинилася посеред дороги й повернулася до нас із цікавістю в погляді, смикаючи видовженим вухом. А тоді дременула і зникла поміж дерев.
У мене калатало серце, і я тихо, нервово зареготав. Повернувся до Темпі й побачив, що він оголив меч. Пальці його лівої руки стиснулися («зніяковіння»), а тоді швидко зробили кілька жестів, яких я не зміг розпізнати.
Темпі без вихилясів прибрав меч у піхви. Зробив невимушений жест, наче засунув руку в кишеню. «Досада».
Я кивнув. Хай як я радів, що з моєї спини не стирчать стріли, напад із засідки принаймні підказав би нам, де бандити. «Згода. Применшення».
Ми мовчки пішли далі до Кроссона.
***
Кроссон був не бозна-яким містечком. Двадцять-тридцять будівель, а довкола зусібіч густий ліс. Якби він не стояв на королівському шляху, то, мабуть, навіть імені не заслужив би.
Та позаяк він стояв на королівському шляху, там була універсальна крамничка з непоганим асортиментом, яка забезпечувала подорожніх і нечисленні довколишні ферми. Була й невеличка поштова станція, де також містилася платна стайня й можна було підкувати коня, а ще — маленька церква, яка до того ж правила за броварню.
А ще, звісно, шинок. Хоча «Сміх Місяця» був щонайменше втричі дрібніший за «Один гріш», він усе-таки був помітно кращий за те, що можна очікувати від такого містечка. Він мав два поверхи, три гостьові кімнати й лазню. На великій вивісці, розмальованій вручну, був зображений горбатий місяць у жилетці, що тримався за черево й хитався від сміху.
Того ранку я взяв із собою лютню, сподіваючись, що зможу зіграти в обмін на невеличкий обід. Але це було лише приводом. Я відчайдушно жадав хоч якогось приводу пограти. Вимушене мовчання мордувало мене незгірше за Деданове бурмотіння. Востаннє я так довго обходився без музики, коли був безхатьком на вулицях Тарбієна.
Ми з Темпі віддали свій список припасів літній жінці, що заправляла крамницею. Чотири великі буханці дорожнього хліба, пів фунта масла, чверть фунта солі, борошно, сушене яблуко, ковбаси, шмат бекону, мішок ріпи, шість яєць, два ґудзики, пір’я для мисливських стріл Мартена, шнурки для черевиків, мило й новий точильний камінь на заміну тому, який зламав Дедан. Усе це стало у вісім срібних бітів із гаманця мейра, що стрімко худнув.
Ми з Темпі подалися на обід до шинку, знаючи, що наше замовлення буде готове аж за годину чи дві. Як не дивно, я почув гамір у пивниці ще на протилежному боці вулиці. Зазвичай у таких закладах людно ввечері, коли подорожні зупиняються на ніч, а не посеред дня, коли всі в полях чи в дорозі.
Коли ми відчинили двері, в залі стало тихо. Попервах я сподівався, що це клієнти раді музикантові, але тоді побачив, що всі вони дивляться на Темпі в тісному червоному одязі найманця.
У пивниці сиділо без діла душ із п’ятнадцять-двадцять. Хтось зігнувся над шинквасом, а ще хтось скупчився довкола столиків. Там було не так людно, щоб ми не змогли сісти за якийсь столик, але єдина і явно замучена служниця підійшла до нашого столика лише за кілька хвилин.
— То що будете? — запитала вона, змахуючи з обличчя спітніле пасмо волосся. — У нас є гороховий суп із беконом і хлібний пудинг.
— Звучить прекрасно, — відповів я. — А можна ще яблук і сиру?
— Випивка?
— Мені — безалкогольного сидру, — сказав я.
— Пива, — відповів Темпі, а тоді зробив на стільниці жест двома пальцями. — Мале віскі. Добре віскі.
Служниця кивнула.
— Мені треба побачити ваші гроші.
Я здійняв брову.
— У вас останнім часом проблеми?
Вона зітхнула й закотила очі.
Я вручив їй три півгроші, і вона побігла геть. На той час я вже був певен, що мені не здається: чоловіки в залі справді недобре позирають на Темпі.
Я повернувся до чоловіка, який сидів за столиком поряд із нами й тихенько їв суп із миски.
— Сьогодні базарний день чи що?
Він подивився на мене як на ідіота, і я побачив, що в нього на щелепі багровіє синець.
— У Кроссоні базарних днів нема. Нема базару.
— Я заходив сюди раніше,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Страх мудреця, Патрік Ротфусс», після закриття браузера.