Читати книгу - "Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Що то бу-було? — викрикнув Шаста.
— Лев! — кинув через плече Ігого, не збавляючи ходи.
То були єдині слова, що ними вони перекинулися в шаленому галопі, аж поки не перетнули вбрід досить широку, але неглибоку річечку і не зупинилися на протилежному її боці. Тільки тут Шаста помітив, що Ігого тремтить усім тілом і, як то кажуть про коней, увесь змилений.
— Річка має відбити наш запах та збити хижака зі сліду, — ледве переводячи дух, вичавив Ігого. — Тепер ми можемо йти хоч пішки. — І вже остаточно отямившись від переляку, додав: — Мені дуже й дуже соромно, що з остраху я втратив усілякий розум — словом, повівся не як розумний кінь, а як звичайнісінький остраханський безмозкий коняка. Ганьба мені, ганьба розумному коневі, що не раз доводив у бою, що не боїться ані шабель, ані списів, ані стріл, а тут… ось на тобі… якась дика тварюка налякала так, що ноги й досі тремтять. Перейду-но я краще на рись.
Він перейшов на рись, але вже за якусь хвилину чкурнув так, що риссю той біг і не назвеш. Та й не дивно: левиний рев почувся знов, цього разу — з боку лісу.
— Їх двоє! — аж простогнав Ігого, припускаючи стрімголов уздовж річки.
У повному мовчанні вони скакали вже не першу хвилину, коли Шаста помітив, що в перегонах вони не самі.
— Гей, Ігого! — викрикнув він. — Отой, інший кінь, уже зовсім поруч — каменюкою докинеш!
— Це те-те-те, — крізь тупіт копит кинув Ігого, — це те, що нас врятує! Там та-тарка-ан, а в нього — шабля. Він нас і захистить!
— Що я чую?! — у відчаї вигукнув Шаста. — Як на мене, краще потрапити до левових пазурів, аніж до лап таркаана. Мене повісять на першому ж дереві, як конокрада.
Звісно, Шаста хоч і налякався левиного рику, та все ж левів побоювався менше за таркаанів. І це зрозуміло, бо таркаана він хоч бачив на власні очі, а лева — ні, на відміну від Ігого.
Ігого лише форкнув у відповідь, але взяв праворуч, далі від таркаана. Кобила ж, навпаки, стала брати ліворуч, і невдовзі відстань між ними відчутно збільшилася. Аж тут знов почувся левиний рик, спершу праворуч, а потім — ліворуч, і коні мимоволі почали зближатися. Та леви, здається, теж. Більш того, судячи з їхнього рику в темряві, страшні хижаки не тільки стрімко наздоганяли коней, а ще й зганяли їх докупи! Шасту пройняв холодний піт. Раптом хмара зникла, як і не було, і місяць, наче вирвавшись із полону хмари, засяяв так, ніби навкруги стояла не глупа ніч, а ясний день. Одразу стало видко, що обидва коні скачуть майже сідло в сідло, стремено в стремено та ніздря в ніздрю, ніби змагаючись на призових перегонах. Ігого і сам визнав (згодом), що кращих перегонів Остраханство ще не бачило. Втім, тієї миті роздивлятися навкруги не було коли, і Шаста подумки вже гадав, чи леви вбивають одразу, чи спочатку бавляться зі здобиччю, як кішка бавиться зі спійманим мишеням, і як при тому почувається мишеня. Водночас, як то буває у хвилини найстрашнішої небезпеки, він із приголомшливою ясністю помічав усе, що відбувалося навкруги. Краєм ока він помітив, що вершник, який мчав майже поруч на іншому коні, на зріст був невеликий, як то кажуть, ладно скроєний, його обладунки виблискували сріблом у місячному сяйві, а от бороди, гордості будь-якого таркаана, він чомусь не мав.
Це, власне, й усе, що встиг помітити Шаста, коли перед його очима вигулькнуло щось таке, сріблясте й пласке; наступної миті почулося «шубовсть», і не встиг він здивуватися, як у рота води набрав, справжньої солоної морської води. Це трапилося тому, що те, сріблясте й пласке, що перетнуло їм шлях, виявилося морською затокою, і тепер обоє коней борсалися у воді, намагаючись якнайшвидше дістатися протилежного берега. Ззаду їх підганяв той самий лячний левиний рик. Шаста, який сидів по коліна у воді, озирнувся і побачив велику кошлату мару на краю землі. Тінь була лише одна. «Від іншого лева, — подумав хлопчик, — ми, здається, відірвалися». А от сам лев, здається, вирішив, що здобич не варта того, аби мочити ноги, і плигати у воду слідом за кіньми буцімто не збирався. Коні тим часом уже дісталися середини затоки, як і раніше, бік у бік; попереду вже чітко виростав інший берег, а з ним — і надія на порятунок. Поки що таркаан ані словом не прохопився. «Але ж він неодмінно почне допитуватися, — подумав Шаста. — Неодмінно почне; як вийдемо на берег, так, либонь, і почне. І що ж мені відповідати? Просто зараз треба вигадати щось путнє!»
Та нічого путнього він вигадати не встиг, бо майже поруч почулися голоси.
— Ой, щось я вкрай зморилася! — сповістив перший.
— Не кажи дурниць, Гвін,[10] — перебив інший. — У морі не зморюються, а навпаки, освіжаються.
«Чи я марю? — подумав Шаста. — Чи справді ота кобила мовила щось людським голосом?»
Утім, розмірковувати довго йому не довелося, бо невдовзі коні копитами відчули дно та наввипередки рвонули до берега так, що аж вода заструменіла з боків від голови до хвоста, а потім під усіма вісьмома копитами зашаруділа галька, а ще за мить обоє коней вийшли на дальній берег затоки.
На превеликий подив Шасти, бажання про щось допитуватися таркаан не виявив. Більш того, у бік Шасти він навіть і не подивився, а навпаки, усім своїм виглядом одразу дав зрозуміти, що єдине, що його цікавить, — то якнайшвидше забратися геть. Так, певно, і сталося б, якби не Ігого, який заступив шлях іншій коняці.
— Фр-р-р… — форкнув він. — Тпру-у-у, кобилко! Чи довго ви збираєтеся видавати із себе дикунку? Я все чув — ви ж розумна кобила, з Нарнії, так само, як і я.
— А навіть якщо й так, яке твоє коняче діло? — нарешті озвався таркаан, загрозливо кладучи руку на рукоять шаблі.
Та попри удавану погрозу в голосі, Шаста одразу відчув, що не такий уже він страшний, отой таркаан, і навіть…
— Так це ж усього-на-всього дівча! — тільки й вихопилося в нього.
— А тебе це аж ніяк не обходить! — огризнувся «таркаан». — Якщо «усього-на-всього дівча», то ти — усього-на-всього нікчемне, та ще й неввічливе хлоп’я — можливо, навіть і раб, який втік від свого хазяїна, та ще й коня, либонь, поцупив.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)», після закриття браузера.