Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Вона висмикнула руки.
— Що? Що це ти кажеш? Я… Хто тобі такого набалакав? Яка підлота! — Вона в’їдалася в нього поглядом. — Уявляю собі, хто. Звичайно, Морозов, той…
— Ніякий не Морозов! Не треба нікому нічого набалакувати. Усе і так видно.
Її обличчя раптом побіліло з люті. Вона вже була впевнена, що перемогла, і раптом усе завалилося.
— Зрозуміло! Коли я оселилась у такому помешканні і вже не працюю в «Шехерезаді», то мене має хтось утримувати! Аякже! Інакше й бути не може!
— Я не сказав, що тебе хтось'утримує.
— Однаково! Тепер я все розумію! Спершу ти влаштовуєш мене в ту гидотну «Шехерезаду», тоді залишаєш саму, а коли я звернулася до когось по допомогу чи хтось потурбувався про мене, це відразу означає, що я стала утриманкою! А що ж інше може сказати той нічний попихач, коли в нього самий бруд на думці! Де тому лакузі збагнути, що жінка й сама чогось варта, що вона може працювати й дечого домогтися! І ти, саме ти мені цим дорікаєш! Як тобі не соромно!
Равік рвучко обернув її, підхопив під лікті, підняв і кинув на ліжко.
— Отак! — мовив він. — І перестать верзти дурниці!
Джоан була така приголомшена, що так і лишилась лежати.
— Може, ти ще й наб’єш мене? — нарешті мовила вона.
— Ні. Хочу тільки припинити цю дурну балачку.
— Чого я дивуюся, — тихим, здавленим голосом сказала Джоан. — Ніби я могла сподіватися чогось іншого. — Вона й далі непорушно лежала на ліжку. Обличчя її було бліде й згасле, губи безкровні, очі мертвотно полискували, як скло. Груди до половини відкрилися, гола нога звисала через край ліжка. — Я тобі телефоную, не сподіваюся ніякої халепи, радію, що ми будемо разом… А ти приходиш і таке влаштовуєш! Таке влаштовуєш! — зневажливо повела вона далі. — А я думала, що ти інакший!
Равік стояв у дверях спальні. Він бачив кімнату з підробленими під старовину меблями, бачив на ліжку Джоан і бачив, що вона й ті меблі дуже пасують одне до одного. Він був сердитий на себе, що завів цю розмову. Йому треба було мовчки піти, та й годі. Але тоді б вона прийшла до нього, і знов почалося б те саме.
— Так, від тебе я цього не сподівалася, — знов сказала вона. — Я думала, що ти інакший.
Він нічого не відповів. Усе це було таке дешеве, просто нестерпне. Йому раптом стало дивно з себе: як він міг три дні підряд думати, що ніколи вже не засне, якщо вона не прийде? Яке йому до неї діло? Він дістав сигарету й закурив. У роті в нього пересохло. Він почув, що грамофон і досі ще грає, знов ту саму пісню, з якої починав: «J’attendrai»… Він пішов до вітальні й вимкнув грамофон.
Коли він повернувся, Джоан так само лежала на ліжку. Здавалося, що вона за цей час навіть не поворухнулась. А проте халат її був розкритий ледь ширше, ніж раніше.
— Джоан. — мовив Равік, — що менше ми говоритимемо про це, то краще…
— Я цієї розмови не починала.
Йому закортіло шпурнути їй у голову пляшечку з парфумами.
— Знаю, — мовив він. — Я її почав, тому тепер і закінчую.
Він обернувся й пішов до дверей. Та не встиг перейти кімнату, як Джоан опинилася біля порога. Вона зачинила двері й загородила їх руками.
— Он як! — мовила вона. — Ти закінчуєш! Закінчуєш і йдеш! Як усе просто, правда? Але я ще хочу тобі щось сказати! Багато чого ще хочу сказати! Ти ж мене бачив у «Клоні д’Ор», бачив, що я не сама, а коли я вночі прийшла до тебе, тобі було все байдуже, ти спав зі мною, і вранці тобі теж було байдуже, тобі ще було мало, і ти знов спав зі мною, і я кохала тебе, і ти був такий гарний, не хотів нічого знати, і я за це кохала тебе, як ніколи досі. Я знала: ти й повинен бути таким, я плакала, коли ти спав, цілувала тебе й була щаслива, і коли йшла додому, то обожнювала тебе… А тепер? Тепер ти прийшов і дорікаєш мені тим, на що тоді, коли хотів поспати зі мною, так великодушно заплющив очі! Тепер ти все це згадав, ставиш мені на карб, корчиш із себе ображену невинність і влаштовуєш мені сцену, як ревнивий чоловік своїй дружині! Чого ти хочеш від мене? Яке ти маєш на мене право?
— Ніякого, — відповів Равік.
— Ото ж бо! Добре, що ти хоч це розумієш. Чого тй прийшов і кинув мені все це в обличчя? Чому ти цього не зробив, коли я прийшла до тебе вночі? Звичайно, тоді…
— Джоан, — перебив її Равік.
Вона замовкла, важко дихаючи й не зводячи з нього очей.
— Джоан, — мовив він, — тієї ночі, коли ти прийшла, я гадав, що ти повернулася до мене. Цього було досить. Але я помилився. Ти не повернулася.
— Я не повернулася? А хто ж до тебе приходив? Якийсь дух, чи що?
— Ти приходила. Але не повернулася.
— Це для мене щось надто складне. Хотіла б я знати, яка в цьому є різниця.
— Ти добре знаєш, яка, а я тоді ще не знав. Тепер уже знаю. Ти живеш із кимось іншим.
— Ну от, живу з кимось іншим. Знов ти своєї! Якщо в мене є кілька друзів, то, по-твоєму, я живу з кимось іншим! То що ж мені, по-твоєму, цілими днями сидіти зачиненою, нікого не бачити й ні з ким не розмовляти, аби тільки про мене не казали, що я живу з кимось іншим?
— Джоан, — мовив Равік, — не виставляй себе на сміх.
— На сміх? Це ти виставляєш себе на сміх, а. не я.
— Нехай і так. То мені силоміць відтягти тебе від дверей чи як?
Вона не рушила з місця.
— Навіть якби я з кимось жила, то яке твоє діло? Ти ж сам сказав, що нічого не хочеш про це знати.
— Так, я справді нічого не хотів про це знати. Думав, що це вже скінчилося. А до того, що минуло, мені байдуже. Але я помилився, хоча й тоді мав би про все здогадатися. Може, я просто хотів себе обдурити. Слабкодухість. Але від цього ніщо не міняється.
— Як це не міняється? Коли ти сам бачиш, що не маєш слушності…
— Річ не в тім, хто має слушність, а хто ні. Ти не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.