Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Маневри, — сказав він Равікові. — Генеральна проба. Ви залишитесь у «катакомбі»?
— Ні.
Зейденбаум, ветеран «Інтернасіоналя», що прожив у ньому шість років, здвигнув плечима..
— А я залишусь. Не хочу тікати. Навряд чи поліції! склавши протокол, ще щось робитиме. ІЛ.ОГО там цікавить старий мертвий єврей, що втік з Німеччини?
— Він нікого не цікавить. А от живі безпаспортні втікачі декого цікавлять.
Зейденбаум поправив пенсне.
— А мені байдуже. Знаєте, що я зробив, коли була остання облава, понад два роки тому? Якийсь сержант зазирнув у «катакомбу». То я надяг одну з білих Жанових курток і почав разом із ним обслуговувати столики. Подавав поліцаям горілку.
— Непогана вигадка.
Зейденбаум кивнув головою.
— Настає такий час, коли вже набридає тікати.
І він спокійно подався до кухні спитати, що буде на вечерю.
Равік вийшов чорним ходом із «катакомби» на подвір’я. З-під ніг у нього шмигнув кіт. Попереду йшли інші втікачі. На вулиці вони швидко розходилися врізнобіч. Альварес ледь накульгував. Може, ще одна операції! допомогла б йому, машинально подумав Равік.
Він сидів у кав’ярні на площі Терн і зненацька відчув, що цієї ночі прийде Джоан. Він Не міг би сказати, звідки взялося це почуття, — просто він раптом став певний цього.
Розрахувавшись за вечерю, він поволі пішов назад до готелю. Був теплий вечір, і в тісних вуличках уже яскріли червоні таблиці невеличких готелів, де наймають кімнати на кілька годин. Із-за завіс пробивалися смужки світла. Купка матросів пройшла за кількома повіями. Молоді й галасливі, розпалені вином і літом, вони зникли в одному з таких готелів. Звідкись долинули звуки гармонії. Зненацька в голові Равіка наче шугнула вгору світляна ракета і, розпадаючись на окремі бризки, вихопила з темряви чарівну картину: в готелі на нього чекає Джоан, хоче сказати йому, що вона кинула все й повернулась до нього, і його захопить, понесе з собою хвиля безмежного щастя…
Равік зупинився. Зі мною казна-що діється, подумав він. Чому я стою і ловлю руками повітря, ніби то її шия, її хвилясті коси? Надто пізно. Не можна нічого повернути. Ніхто не вертається назад. Так само, як не вертається прожита хвилина.
Він рушив далі, перетнув подвір’я і чорним ходом зайшов до «катакомби». В залі він побачив кількох людей і серед них Зейденбаума. Той був не в куртці офіціанта, а сидів біля столика. Видно, небезпека минула. Равік подався нагору.
Морозов був у своїй кімнаті.
— А я вже налаштувався йти, — сказав він. — Коли я побачив твої валізи, то подумав, що тебе знов вислали до Швейцарії.
— Тут усе гаразд?
— Так. Поліція більше не прийде. Навіть залишила тіло Гольдберга. Самогубство, нема ніякого сумніву. Він лежить нагорі. Уже майже опоряджений.
— Добре. То я можу перебиратися назад до своєї кімнати.
— Аби ти був побачив Зейденбаума, — засміявся Морозов. — Він весь час крутився в кімнаті Гольдбергів із течкою, з якимись паперами і в своєму пенсне. Вдавав із себе адвоката і представника страхової компанії. Зухвало розмовляв з поліцаями. Забрав у них Гольдбергів паспорт. Сказав, що він йому потрібен, а поліція, мовляв, має право лишити в себе тільки посвідчення особи. І все йому вдадося. В нього самого є хоч якісь папери?
— Ніякісіньких.
— Добре, — втішився Морозов. — Тому паспортові ціни немає. Він ще дійсний цілий рік. Хтось може ним скористатися. Не конче в Парижі, якщо він буде не такий нахабний, як Зейденбаум. Фотографію можна легко замінити. Дату народження також, якщо новий Арон Гольдберг виявиться надто молодим. На це є фахівці, навіть недорого беруть. Сучасний спосіб переселення душ — один паспорт на кілька життів.
— То Зейденбаум став тепер Гольдбергом?
— Ні. Відмовився. Це нижче його гідності. Він — Дон Кіхот нелегальних громадян світу. Фаталіст, який хоче побачити, що буде з такими, як він, і воліє не ховатися за фальшивим паспортом. А що, якби ти ним скористався?
Равік похитав головою.
— Ні. Я цілком згоден із Зейденбаумом.
Він забрав валізи й рушив сходами нагору. На поверсі, де мешкали Гольдберги, його випередив старий єврей у чорному сюртуку, бородатий, з пейсами і з обличчям біблійного патріарха, блідим і похмурим. Старий нечутно ступав гумовими підошвами, і в темряві здавалося, ніби він пливе коридором. Він відчинив двері до кімнати Гольдбергів. Коридор ца мить осяяло червонясте світло, наче від свічок, і до Равіка долинуло дивне, нестямне, але приглушене, сумне, монотонне голосіння. Плакальниці, подумав він. Невже вони ще й досі є? Чи, може, то голосить Рут Гольдбе'рг?
Равік відчинив двері й побачив Джоан, що сиділа біля вікна. Вона стрепенулася.
— Нарешті! Що сталося? Чого ти з валізами? Тобі знов треба виїздити?
Равік поставив валізи коло ліжка.
— Нічого не сталося. Це я про всяк випадок. Тут помер один чоловік, і мала прийти поліція. Тепер уже все гаразд.
— Я до тебе телефонувала. Хтось узяв трубку і сказав, що ти тут уже не живеш.
— Це наша господиня. Як завжди, розумна й обережна.
— Я відразу прибігла. Кімната відчинена й порожня. Твоїх речей немає. Я подумала… РавіКу! — Голос у неї тремтів.
Равік стомлено усміхнувся.
— От бачиш, який я ненадійний. На мене краще не покладатися.
У двері постукали. На порозі з’явився Морозов із двома пляшками в руках.
— Равіку, ти забув своє спорядження…
Він побачив Джоан у темряві, але вдав, що не помітив її. Равік навіть не був певен, що він її взагалі впізнав. Не заходячи до кімнати, він віддав пляшки й попрощався.
Равік поставив їх на стіл — кальвадос і «вувре». З відчиненого вікна долинали ті самі звуки, що він чув у коридорі: голосіння по мертвому. Вони то дужчали, то стихали, ніби накочувалися хвилями. Ніч була тепла, і в Гольдбергів вікна, мабуть, теж стояли відчинені. Задубіле тіло старого Арона лежало в кімнаті, обставленій меблями з червоного дерева, і поволі починало розкладатися.
— Равіку, — сказала Джоан. — На мене налягає така туга. Сама не знаю чому. Цілий день. Дозволь мені залишитися в тебе.
Він був захоплений зненацька й відповів не зразу. Він чекав, що вона діятиме інакше. Не так навпростець.
— Надовго? — спитав він.
— До ранку.
— Оце й усе?
— Хіба не можна про все забути? — Вона сіла на ліжко.
— Ні, Джоан.
— Я нічого не хочу. Тільки заснути поряд із тобою. Або ляжу на канапі.
— Не можна. Мені ще треба піти з дому. В клініку.
— Нічого; Я почекаю. Я ж тебе вже стільки разів чекала.
Равік промовчав. Він дивувався, що став такий спокійний.
Гарячка і хвилювання, які
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.