Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Пат стояла поряд зі мною біля вікна та вдивлялася в простір. Колія повернула в бік будиночка, і можна було розгледіти навіть вікна нашої кімнати. Вони були відчинені, і в них біліли виставлені на сонце матраци.
— Он там фрейлейн Мюллер, — сказала Пат.
— Так, мабуть, вона.
Фрейлейн Мюллер стояла біля дверей вілли й махала рукою. Пат вийняла носовичок і простягнула у вікно руку: носовичок затріпотів на вітрі.
— Вона не бачить, — сказав я, — надто малий і тонкий він у тебе. На, візьми мій.
Пат узяла мій носовичок і почала махати ним. Фрейлейн Мюллер енергійно замахала у відповідь.
Поїзд поволі виходив у чисте поле. Будиночок зник, і дюни лишилися позаду. За темною смугою лісу ще деякий час поблискувало море. Воно блимало, як стомлене око на чатах. Потім пішли ніжні золотаво-зелені поля, і море колосся, що хвилювало під лагідним вітром, простягнувшись аж до обрію.
Пат віддала мені носовичок і сіла в куток купе. Я зачинив вікно. «Минулося, — подумав я. — Слава Богу, минулося! То був тільки сон. Страшний, проклятий сон!»
Близько шостої ми приїхали до міста. Я взяв таксі й повантажив наші валізи. Ми поїхали до Пат на квартиру.
— Ти піднімешся зі мною? — спитала вона.
— Звичайно.
Я провів її до квартири, тоді спустився вниз, щоб разом із шофером перенести валізи. Коли я повернувся, Пат усе ще стояла в передпокої і розмовляла з підполковником фон Гаке та його дружиною.
Ми зайшли до її кімнати. Надворі було ясне надвечір’я. На столі стояла скляна ваза з блідо-рожевими трояндами. Пат підійшла до вікна й виглянула на вулицю. Потім обернулася до мене:
— Скільки ми були у від’їзді, Роббі?
— Вісімнадцять днів.
— Вісімнадцять днів… А мені здається, ніби набагато довше.
— Мені теж. Але так буває завжди, коли виїздиш за місто.
Вона похитала головою.
— Думаю, що не завжди…
Пат відчинила двері на балкон і вийшла. На балконі біля стіни стояв білий шезлонг. Вона підсунула його до себе й хвилину мовчки дивилася на нього.
Коли Пат знову ввійшла до кімнати, її обличчя змінилось, очі потемнішали.
— Поглянь на троянди, — сказав я. — Це від Кестера. Ось навіть його візитна картка.
Вона взяла картку й поклала її на стіл. Подивилась на троянди, але я зрозумів, що вона навряд чи помітила їх, все ще думаючи про шезлонг. Сподівалася, що втекла від нього, а тепер він, певно, знову має стати часткою її життя.
Я дав їй спокійно подумати, не говорив нічого. Відвертати її від думок не було ніякого сенсу. їй треба було самій розібратися в них, і ліпше, щоб це відбулося, поки я ще тут. Слова були безсилі. Вони щонайбільше могли розвіяти її думки на якийсь час, та потім ті думки знову наринуть, і тоді, можливо, їй буде ще тяжче.
Пат якийсь час, не підіймаючи голови, постояла, спершися руками на стіл. Потім випросталась і глянула на мене. Я мовчав. Вона поволі обійшла круг столу й поклала руки мені на плечі.
— Друже мій, — сказав я.
Вона прихилилась до мене. Я міцно обняв її.
— А тепер візьмемось до діла, гаразд?
Вона кивнула. Потім рукою відкинула назад своє волосся.
— Це щось найшло на мене… тільки на мить, Роббі.
— Розумію.
У двері постукали. Увійшла служниця і вкотила чайний столик.
— О, якраз вчасно, — сказала Пат.
— Хочеш чаю? — спитав я.
— Ні, кави — доброї, міцної кави.
Я пробув у неї ще з півгодини. Потім на неї найшла втома. Це було видно по її очах.
— Тобі треба відпочити, — сказав я.
— А ти?
— Я піду додому й теж трохи посплю. А через дві години зайду по тебе й підемо вечеряти.
— Ти стомився? — спитала вона з відтінком сумніву в голосі.
— Та трохи є. У поїзді було душно. До того ж мені треба ще зайти до майстерні.
Пат уже нічого не питала, вона знемагала від утоми. Я поклав її в постіль і вкрив ковдрою. Вона миттю заснула. Поставивши біля неї троянди, я поклав поряд картку Кестера, щоб вона, прокинувшись, мала про що думати, і пішов.
Ідучи додому, я зупинився біля телефону-автомата. Вирішив одразу ж подзвонити Жафе. З дому дзвонити було незручно: там мене міг слухати весь пансіон.
Я зняв слухавку й назвав номер клініки. До апарата підійшов /пафе.
— Це Локамп, — почав я, відкашлюючись. — Сьогодні ми повернулися додому. Уже з годину, як ми тут.
— Ви їхали машиною? — спитав Жафе.
— Ні, поїздом.
— Ага, ну і як справи?
— Нічого, — відповів я.
Він подумав якусь мить.
— Завтра я зайду до фрейлейн Гольман. Годині об одинадцятій ранку. Може, ви попередите її про це?
— Ні, — сказав я, — мені б не хотілося, щоб вона знала про нашу з вами розмову. Вона, напевно, сама вам подзвонить завтра. Може, краще, якби ви самі сказали їй.
— Добре. Так і зробимо. Я скажу їй сам.
Я машинально відсунув набік грубу, заяложену телефонну книгу, що лежала на маленькій дерев’яній поличці. Стіна над нею була геть списана олівцем — номерами чиїхось телефонів.
— Можна мені завтра після обіду зайти до вас? — спитав я.
Жафе не відповів.
— Я дуже хотів би знати, як вона, — додав я.
— Завтра я вам ще нічого не зможу сказати, — відповів Жафе. — Для цього мені треба принаймні протягом тижня мати її під наглядом. А тоді, певна річ, я поінформую вас.
— Дякую.
Я все ще стояв, втупившись у поличку. Там хтось намалював товсте дівчисько у крислатому солом’яному капелюсі й підписав: «Елла-шкапа!»
— Може, їй потрібне якесь спеціальне лікування? — нарешті запитав я.
— Про це я зможу сказати завтра, коли огляну її. Але гадаю, що з хорошим доглядом її можна поставити на ноги вдома.
— Не знаю. Я чув, що її сусіди наступного тижня кудись їдуть. Тоді вона лишиться сама, лише з служницею.
— Он воно як? Ну, то я завтра і про це поговорю з нею.
Я знову пересунув телефонну книгу так, що вона закрила малюнок на поличці.
— Ви гадаєте, що вона… що таке може статися знову?
Жафе мить повагався.
— Звичайно, це можливо, — сказав він. — Але рецидив зовсім не обов’язковий. Точніше про її стан я зможу сказати вам лише після того, як уважно огляну її. Я зателефоную вам.
— Добре, дякую.
Я повісив слухавку. Вийшов із будки, ще трохи нерішуче постояв на курній вулиці. Було душно. Я подався додому.
У дверях я зіткнувся з пані Залевською. Вона вилетіла з кімнати пані
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.