Читати книгу - "Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Роздумували вони досить довго — і тим довше, що Аравіс вартувало чималих зусиль не давати подрузі відволікатися, аж нарешті Лазаралін радісно сплеснула в долоні та промовила:
— О! А ось що я думаю! Є один спосіб вислизнути з міста поза брамою. Сади тісрока — хай будуть вічними його літа! — простягаються аж до води, і там, в одній зі стін, є хвірточка. Користуватися нею, звичайно, можуть лише мешканці палацу, але… ти ж знаєш, люба… — вона захихотіла, — ми хіба що не мешкаємо там. Мені здається, тобі дуже пощастило, що ти зустріла саме мене. Вельмишановний тісрок — хай будуть вічними його літа! — такий ласкавий до нас. Нас запрошують до палацу майже щодня, він — мов друга домівка. Я люблю всіх тих милих принців і принцес до нестями і просто обожнюю принца Рабадаша. Я можу зазирнути туди, до тамтешніх пані, коли мені заманеться: чи то вдень, чи вночі. Тоді чому б нам не прослизнути туди, коли стемніє, і не провести тебе крізь ту хвірточку? Там завжди є декілька прив’язаних плоскодонок. І навіть якщо нас спіймають…
— Тоді все буде втрачено, — розпачливо перервала її Аравіс.
— Ох, люба! Не турбуйся ти так, — заспокійливо промовила Лазаралін. — Я хотіла сказати, що, навіть якщо нас хтось і спіймає, всі вважатимуть, що то лише одна з моїх шалених витівок. Мене вже там досить добре знають. Ох, якось… послухай лише, люба, це страшенно смішно…
— Я маю на увазі, що для мене все буде втрачено! — різкувато урвала її Аравіс.
— А… і справді… авжеж… Я тепер збагнула, що ти мала на увазі, люба. Що ж, чи є в тебе якийсь інший план?
Іншого плану в Аравіс не було, і вона відповіла:
— Ні. Ми повинні ризикнути. Коли вирушаємо?
— Тільки не сьогодні, — похитала головою Лазаралін. — Авжеж, не сьогодні. Сьогодні ж велика вечірка (я повинна робити зачіску негайно ж!) і увесь палац від ліхтарів буде, мов у вогні. І народу буде багато! Доведеться відкласти все на завтрашню ніч.
Новина та не припала Аравіс до смаку, та робити нічого. Пообідній час тягнувся, мов нуга, і коли Лазаралін, зрештою, подалася на вечірку, Аравіс зітхнула із полегшенням: надто вже вона втомилася від хихотіння, балачок про сукні та вечірки, весілля, заручини та інших пліток. Вона рано пішла спати й ось на це не мала жодних нарікань: приємно було знов спати на подушках та чистих простирадлах.
Наступний день виявився схожим на попередній: Лазаралін усе ніяк не бажала дотримуватись своєї обіцянки й торочила Аравіс, що Нарнія — країна вічного снігу та льоду, заселена нечистою силою та злими ворожбитами, та й сама Аравіс божевільна, коли й справді збирається туди податися.
— І ще й з якимось селюком! — розпиналася Лазаралін. — Люба, тільки подумай! Це ж несмак.
Аравіс і сама чимало про це думала, але до того часу вже геть втомилася від легкодумства Лазаралін і чи не вперше збагнула, що подорожувати із Шастою було значно веселіше, аніж вести світське життя в Ташбаані. Тож вона відповіла:
— Ти забула, що я теж стану «ніким», як і він, щойно ми дістанемося Нарнії? Та й у будь-якому разі я вже дала йому слово.
— Тільки подумати… — майже плачучи, промовила Лазаралін, — якби ти мала хоч трошки здорового глузду, ти б стала дружиною великого візира!
Аравіс лише мовчки вийшла до стайні — нишком перекинутися слівцем із кіньми.
— Ледве зайде сонце, ви повинні піти із конюхом, — напучувала їх Аравіс. — Більше ніяких клумаків. Вас знову осідлають та загнуздають. У підсідельній торбі Гвін має бути їжа, а ти, Ігого, потягнеш бурдюки з водою. Конюху наказали дозволити вам напитись вдосталь на протилежному боці моста.
— А потім — на північ, до Нарнії! — схвильовано прошепотів Ігого. — Але що нам робити, якщо ми не знайдемо Шасту серед гробниць?
— Чекайте на нього там, — наказала Аравіс. — Сподіваюсь, ви гарно облаштувались?
— Як ніколи раніше! — радісно вимовив Ігого. — Але якщо чоловік твоєї подруги-реготухи платить своєму головному конюху за те, аби він добував найліпший овес, то його дурять, мов немовля.
Аравіс та Лазаралін повечеряли в кімнаті з колонами.
Десь за дві години вони були зібрані та готові. На Аравіс одягли сукню з тих, у які вбираються найулюбленіші рабині в багатих маєтках, а обличчя прикрили серпанком. Домовились, що, якщо хтось почне питати, Лазаралін вдасть, ніби веде Аравіс у подарунок одній із принцес.
Із замку дівчата вийшли пішки, а вже за кілька хвилин опинились біля воріт палацу. Авжеж, там чергували вартові, але офіцер знав Лазаралін досить добре, тому лиш скомандував солдатам: «Струнко!» і чемно привітався. Не гаючи часу, подруги прослизнули до зали з чорного мармуру — тут і досі снували придворні, раби та інший люд, проте дівчатам то було тільки на руку — у натовпі їх важче помітити. Вони пройшли до зали з колонами, звідти — до зали зі статуями, а далі повз колонаду проминули величні мідні ковані двері тронної зали. Розкоші навколо важко було б і словами змалювати, хоча дівчата мало що могли розгледіти у тьмяному світлі ліхтарів.
Незабаром вони вийшли до доглянутого саду, що сходинками спадав униз, і спустилися до старого палацу. Сутеніло, вони йшли уздовж коридорів, тьмяно освітлених вмурованими в стіни смолоскипами. Далі коридор роздвоювався, і Лазаралін нерішуче зупинилася, не в змозі вирішити, ліворуч їм іти чи праворуч.
— Чого це ти? Ну ж бо, ходімо! — прошепотіла Аравіс. Серце її шалено калатало, і їй усе марилося, що десь поряд, за рогом, на них може натрапити її батько.
— Ніяк не второпаю… — нерішуче відповіла Лазаралін. — Праворуч нам чи ліворуч… ліворуч, мабуть… Так, я майже певна, що ліворуч. До чого все це весело!
Вони повернули ліворуч та опинились у темному, ледь освітлюваному переході, що невдовзі східцями повів їх униз.
— Усе гаразд, — упевнено промовила Лазаралін. — Я певна, що ми йдемо правильно. Я пам’ятаю ці сходинки.
Раптом
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)», після закриття браузера.