Читати книгу - "Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Слухаю і корюся, мій повелителю, — схилився перед тісроком великий візир, рачки підповз до дверей, підвівся, низько вклонився і вийшов.
Тісрок полишати кімнату не поспішав — напівлежав у мертвій тиші так довго, що Аравіс вже почала побоюватись, чи не заснув він. Але нарешті з тужним скрипінням та зітханнями він підняв своє величезне тіло, дав знак рабам, щоб вони підсвітили йому шлях, і вийшов геть. Двері за ним зачинились, кімната знов поринула в темряву, і дві дівчинки нарешті мали змогу дихати вільно.
Розділ 9
різь пустелю
— Жахливо! Це просто жахливо! — заскиглила Лазаралін. — Люба, мені так лячно, аж дрижаки беруть. Ось помацай мене.
— Заспокойся, — цитьнула Аравіс, яка й сама тремтіла, мов осіннє листячко. — Вони вже пішли до нового палацу. Щойно ми виберемося з цієї кімнати — будемо в безпеці. Ми й без того вже згаяли чимало часу. Веди мене до тієї хвіртки, і швидко!
— Люба, як ти можеш бути такою черствою? — пискнула Лазаралін. — Я не можу, просто не можу, не тепер… Бідолашна я, бідолашна! Ні, ми ніяк не можемо тепер кудись іти: треба трохи полежати та повернутися назад.
— Чому це назад? — знітилася Аравіс.
— Ти не зрозумієш, нічого не зрозумієш, яка ж ти черства. — По щоках Лазаралін покотилися сльози, та Аравіс збагнула, що тепер не час для жалю.
— Слухай-но мене! — Вона схопила Лазаралін і добряче її струснула. — Якщо ти ще хоч словом прохопишся про те, аби повернутися назад, і негайно не проведеш мене до хвіртки, знаєш, що я зроблю? Я із криками кинуся до того коридору, і тоді нас обох спіймають!
— Але… але ж тоді нас обох вб’ють! — заголосила Лазаралін. — Хіба ж ти не чула, що казав тісрок — хай будуть вічними його літа?!
— Чула, але я радше буду мертвою, аніж одружуся з Ахоштою. Ходімо!
— Немає в тобі жалю, — заскиглила Лазаралін. — Бідолашна я, бідолашна!
Але зрештою Лазаралін довелося поступитися. Навпомацки вони повернулися в коридор і знову спустилися вниз тими сходами, що й до цього. Прудко промайнувши коридор, дівчатка нарешті вибралися надвір — перехід вивів їх до залитого яскравим місячним сяйвом палацового садка, що терасами сходив униз до міського муру. На жаль, якось так у світі повелося, що хоч пригоди і являють нам найдивовижніші місцини, та саме вони завжди нас і підганяють і напруження не дає нам насолодитися краєвидом. Тож в Аравіс, як та не намагалася відродити в пам’яті ту ніч, зберігся лише невиразний спогад про сіро-сріблясту траву на галявинах, неголосне дзюркотіння пінявих фонтанів та довгі чорні тіні кипарисових дерев.
Коли спустилися до низу й просто перед ними нависла стіна, руки в Лазаралін трусилися так, що вона не в змозі була навіть відсунути засув, тож Аравіс довелося зробити це самій. Ось нарешті перед ними лежало рівне дзеркало річки, до країв наповненої сріблястим місячним сяйвом. Зовсім поряд дівчата побачили невеличку пристань із кількома прив’язаними до кілочків прогулянковими човнами.
— Прощавай, — промовила Аравіс. — І дякую за все. Вибач, що поводилася, мов та свиня. Але тільки уяви, від чого мені доводиться тікати!
— Ох, Аравіс, люба, — знову взялася за своє Лазаралін. — Може, ти ще передумаєш? Ти ж бачила, яка велика людина той Ахошта!
— Велика людина?! — не втрималася Аравіс. — Огидний підлабузливий раб, що на стусани відповідає лестощами, але тримає все в собі і згодом намагається помститися, підбурюючи цього жахливого тісрока послати власного сина на вірну загибель. Тьху! Я швидше піду за кухарчука мого батька, аніж за цю істоту!
— О Аравіс, Аравіс! Як ти тільки можеш говорити такі жахливі речі? Та й про тісрока — хай будуть вічними його літа! — також. Якщо він збирається так вчинити, певно, так і треба!
— Прощавай! — промовила Аравіс. — І, до речі, твої сукні здалися мені чудовими. І дім твій також чудовий. І я певна, що й життя в тебе не менш чудове — хоча й зовсім не на мій смак. Зачини, будь ласка, тихесенько за мною хвіртку!
І з цими словами вона вирвалася з міцних обіймів подруги, обережно ступила в плоскодонку, відштовхнулася і вже за мить опинилася посеред ріки. Над головою в неї висів величезний місяць, і прямо попереду в ріці тонуло її величезне відображення. Повітря дихнуло прохолодою і свіжістю, а біля протилежного берега вона почула совине ухкання. «Ох, отак вже краще!» — подумала Аравіс. Вона все життя прожила на природі й ненавиділа кожну мить, що їй довелося провести в Ташбаані.
Діставшись берега, вона опинилася в цілковитій темряві, бо схил та дерева затуляли собою місячне світло. Але їй вдалося знайти ту саму дорогу, якою до пустелі вийшов і Шаста. Так само, як і хлопчик, вона дійшла до того місця, де трава обривалася, а за нею починалося безкрає море піску; а озирнувшись, як і він, ліворуч побачила великі, чорні на тлі нічного неба гробниці. І тепер, уперше за весь той час, хоч вона і була доволі хороброю дівчинкою, її пройняв страх. А що, як на неї ніхто не чекає? Чи, ще гірше, чекають самі лише гули? Та вона навіть не озирнулася, натомість випнула вперед підборіддя (і навіть трохи висунула язика) і попрямувала просто вперед.
Та вона ще навіть не дісталася гробниць, як побачила Ігого, Гвін та конюха.
— Можеш повертатися до своєї господині! — наказала Аравіс, зовсім забувши, що нікуди йому повертатися до самого ранку, доки не відчинять міську браму. — Ось тобі за твої старання!
— Слухаю та корюся, — поклонився конюх і прудко помчав у напрямку міста. Квапити його не було потреби — він мав чимало часу, аби подумати про гулів.
Аравіс на нього навіть
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)», після закриття браузера.