Читати книгу - "Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Кет сиділа в кутку й мовчала. Равік курив. Він бачив, як жевріє на кінці сигарета, але не відчував диму, ніби в темній машині сигарета втратила свою матеріальність. Поволі все почало здаватися йому нереальним — ця їзда, ця тиха машина на дощі, вулиці, що пропливали повз вікна, притихла жінка в кутку, відблиски ліхтарів на її старовинній сукні, руки, вже позначені смертю, що так непорушно лежали на парчі, ніби їм ніколи більше не судилось піднятися. То була примарна їзда по примарному Парижі, якось дивно пронизана глибоким розумінням усього цього й невисловленим, безпричинним усвідомленням того, що ти прощаєшся з ним.
Равік думав про Гааке. Він намагався обміркувати, що саме треба зробити. Але нічого не виходило: думки ніби розпливалися на дощі. Він згадав жінку з золотавим волоссям, якій зробив операцію, згадав один дощовий вечір у Ротен-бурзі на Таубері, проведений із жінкою, яку він давно вже забув, готель «Айзенгут» і голос скрипки, що долинав із чийогось вікна. Згадав Ромберга, вбитого 1917 року під час бурі на засіяному маком полі у Фландрії. Гуркіт грому якось моторошно зливався з ураганним вогнем, наче Бог стомився вже від людей і почав обстрілювати землю. Згадав гармонію, на якій незугарно грав у Готгольсті солдат із батальйону морської піхоти, — її жалібні звуки викликали нестерпну тугу… Потім у пам’яті його зринув мокрий від дощу Рим і мокре шосе в Руані… Концтабір, нескінченний листопадовий дощ тарабанить по дахах бараків… Згадалися вбиті іспанські селяни — в їхніх роззявлених ротах стояла дощова вода… Мокре ясне обличчя Клер, дорога до Гейдельберзького університету і важкий запах бузку, яким вона обсаджена… Баїета тадіса1 Laterna magica[20] пережитого… Нескінченна плетениця образів минулого, що пропливали мимо, як вулиці за вікном машини… Отрута і розрада…
Равік погасив сигарету й випростався. Годі. Той, хто надто часто озирається назад, може легко спіткнутися об щось і впасти.
Машина спиналася вузенькими вуличками на Монмартр. Дощ перестав. По небу швидко пливли хмари, важкі, посріблені по краях, вагітні матері, що квапилися швидше народити серпик місяця. Кет попросила водія зупинитися. Вони вилізли з машини, пройшли кілька кварталів нагору й звернули за ріг.
Раптом унизу перед ними відкрився весь Париж. Великий, мерехтливий, мокрий Париж. Із вулицями, площами, ніччю, з хмарами й місяцем. Париж. Кільце бульварів, білясті схили пагорбів, вежі, дахи, темрява, що Змагалася зі світлом. Париж. Вітер, що налітав з обрію, іскриста рівнина, мости, ніби споруджені зі світла й тіні, омахи дощу десь далеко над Сеною, незчисленні фари машин. Париж, що вистояв у двобої з ніччю, велетенський вулик, повний гомінкого життя, побудований над мільйонами каналізаційних тунелів, світляна квітка, що виросла на вгноєній нечистотами землі, хвора Кет, Мона Ліза… Париж.
— Хвилинку, Кет, — мовив Равік. — Я зараз щось принесу.
Він зайшов до найближчої пивниці. Назустріч йому війнуло теплим запахом кров’яної та ліверної ковбаси. Ніхто не звернув уваги на його костюм. Він попросив пляшку коньяку й дві чарки. Господар витяг корок і знов легенько заткнув пляшку.
Кет стояла там, де він її залишив. Стояла в своєму старовинному уборі, така тоненька на тлі захмареного неба, наче була не американка шведського походження, що народилася в Бостоні, а якась приблуда з іншого сторіччя, забута тут на дорозі.
— Нате, Кет, це найкращий засіб від застуди, дощу й тривоги, викликаної занадто великою тишею. Випиймо за місто, що лежить там унизу.
— Випиймо. — Кет узяла чарку. — Добре, що ми сюди приїхали, Равіку. Це краще за всі бенкети світу.
Вона випила чарку. Місячне світло падало на її плечі, на сукню й на обличчя.
— Коньяк, — мовила вона. — І навіть добрий.
— Справді. І якщо ви це відчуваєте, то все гаразд.
— Налийте мені ще одну чарку. Потім спустимося вниз, я переодягнуся, ви також, і підемо в «Шехерезаду». Хочу впасти там у сентиментальність, впоїтися жалістю до самої себе й попрощатися з усією цією чудовою легковажністю. А від завтрашнього дня почну читати філософів, складати духівницю і взагалі жити так, як вимагає моє становище.
На сходах готелю Равік зустрів господиню. Вона зупинила його.
— Вас можна на хвилинку?
— Звичайно.
Господиня повела його на третій поверх і запасним ключем відімкнула одну з кімнат. Равік помітив, що вона ще не звільнена.
— Що це означає? — спитав він. — Чого ви мене сюди привели?
— Тут мешкає Розенфельд, — відповіла господиня. — Він хоче вибратися.
— Я не збираюся міняти свою нору.
— Він хоче вибратися, не заплативши мені за останні три місяці.
— Але ж тут іще є його речі. Ви можете їх забрати.
Господиня зневажливо штовхнула ногою обшарпану відкриту валізку, що стояла коло ліжка.
— А що мені дадуть за цей мотлох? Нічого. Картонна валіза. Подерті сорочки. Костюм самі бачите який. їх у нього два. За все й сотні франків не візьмеш.
Равік здвигнув плечима.
— А він сказав, що хоче вибратися?
— Ні. Але я сама здогадалася і сьогодні спитала його навпростець. І він признався. Я йому сказала, щоб він заплатив мені по завтрашній день. Не можу ж я весь час тримати пожильців, що не платять за кімнати.
— Ну гаразд. Але до чого тут я?
— Тут ще є картини. Теж його добро. Він якось сказав мені, що вони дорогі. Мовляв, коштують багато більше, ніж він заборгував за кімнату. От я й хочу, щоб ви поглянули на них.
Досі Равік не звертав уваги на стіни. Тепер він підвів очі й побачив над ліжком просто перед собою краєвид з околиць Арля — ван Гог у розквіті свого таланту. Равік підступив на крок ближче. Безсумнівно, картина була справжня.
— Страхіття, правда? — мовила господиня. — І ці кривулі мають означати дерева! А гляньте лишень сюди!
Над умивальником висів Гоген. Гола дівчина-таїтянка на тлі тропічного пейзажу.
— Які ноги! — повела далі господиня. — Кісточки наче в слона. І придуркувате обличчя. А стоїть як! А он там є ще одна, то та навіть не домальована до кінця.
Недомальованою до кінця картиною виявився «Портрет пані Сезанн» пензля Сезанна.
— Гляньте, як вона скривила рот! А на щоках нема фарби. І він хоче обдурити мене цією гидотою! Ви бачили мої картини. Ото є
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний обеліск. Тріумфальна арка. Ніч у Ліссабоні», після закриття браузера.