Читати книгу - "Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Тут, у дальньому кутку, сидячи перед тарілкою смаженої баранини з картопляним пюре, він прочитав:
«Шановний сер!
Відповідно до вашої пропозиції ми взялися за справу з іншого кінця й одержали бажані відомості. Нагляд за 47 дав нам змогу виявити 17 у готелі «Зеленому» в Річмонді. Було встановлено, що протягом минулого тижня вони щодня зустрічалися в Річмонд-парку. Абсолютно певних фактів поки що не виявлено. Проте, беручи до уваги все те, що відбувалося в Парижі на початку року, я певен, ми тепер можемо задовольнити суд. Звичайно, ми й далі будемо стежити за цими особами, аж поки Ви повідомите нас про своє рішення.
Щиро відданий Вам Клод Полтід»
Сомс прочитав листа двічі й підкликав офіціанта:
— Заберіть тарілку: страва прохолола.
— Принести вам нову порцію, сер?
— Ні. Подайте мені каву в сусідню кімнату.
І, заплативши за нез'їдену баранину, він вийшов, минувши двох знайомих, наче не впізнав їх.
«Задовольнити суд!»—думав він, сидячи за круглим мармуровим столиком, на якому поставили каву. Цей нікчема Джоліон! Він налив собі кави, поклав цукру й випив. Він зганьбить його перед рідними дітьми! І, підвівшися, розпалений щойно прийнятим рішенням, він уперше відчув, що не завжди зручно бути власним повіреним. Його конторі не можна вести цю скандальну справу. Він примушений довірити свої найінтимніші таємниці чужій людині, іншому фахівцеві з родинного безчестя. До кого звернутися? Може, до Лінкмена й Лейвера на Бадж-роу — вони люди надійні, не дуже відомі, й знайомство у нього з ними далеке, тільки вітаються при зустрічі. Але перш ніж іти до них, треба ще раз поговорити з Полтідом. Проте від цієї думки Сомса на мить спаралізувала малодушність. Відкрити свою таємницю? Які знайти слова? Виставити себе на посміх? Однак цей пройда, мабуть, вже й сам знає — атож, напевно, знає! І, відчуваючи, що треба довершити цю справу зараз, він узяв кеб і поїхав у Вест-Енд.
Цього спекотливого дня вікно в кімнаті містера Полтіда було відверто розчинене, і за єдиний засіб остороги правила металева сітка, що перепиняла шлях мухам. Дві чи три спробували пролізти крізь неї, але застряли, і здавалося, ніби вони встромилися туди, щоб віддати себе на негайну з'їжу. Містер Полтід, простеживши за поглядом свого клієнта, встав і, вибачившися, зачинив вікно.
«Пихатий дурень»,— подумав Сомс. Як і всі, хто твердо вірить у себе, він зразу озброївся необхідною для подібних випадків рішучістю і, всміхаючися своєю кривою посмішкою, сказав:
— Я отримав вашого листа. Маю намір діяти. Ви, напевне, знаєте, хто та жінка, за якою ви стежили.
Вираз обличчя містера Полтіда цієї хвилини був просто-таки незрівнянний. Цей вираз промовисто говорив: «А як ви гадаєте? Але це тільки професійна обізнаність, запевняю вас і прошу мені пробачити». Він злегка махнув рукою, наче кажучи: «Таке становище... кожен може опинитися в такому становищі!»
— Ну що ж, гаразд,— мовив Сомс, проводячи язиком по губах.— Я бачу, розмовляти про це більше немає потреби. Я доручаю цю справу Лінкмену та Лейверу з Бадж-роу. Можете не ознайомлювати мене з вашими відомостями, але подайте, прошу, ваш звіт їм о п'ятій годині й тримайте далі справу в цілковитій таємниці.
Містер Полтід напівзаплющив очі, ніби запевняючи, що все буде зроблено.
— Мій любий сер,— сказав він.
— Чи ви впевнені,— запитав Сомс із раптовою енергією,— що ми маємо досить доказів?
Містер Полтід ледь помітно здвигнув плечима.
— Гадаю, можна ризикнути,— стиха мовив він.— Маючи те, що ми маємо, і враховуючи людську природу, гадаю, можна ризикнути.
Сомс підвівся.
— Зверніться до містера Лінкмена. Дякую, не вставайте.
Він не хотів, щоб містер Полтід, як звичайно, прослизнув між ним і дверима. Вийшовши на осяяну сонцем Пікаділлі, він витер лоба. Найнеприємніше вже позаду — з незнайомими буде легше. І він повернувся до Сіті докінчити те, що іще чекало на нього.
А ввечері на Парк-лейн, коли він сидів за столом і дивився, як обідає батько, його раптом охопило могутнє давнє бажання мати сина — сина, що буде дивитися, як він їстиме на старості літ, що його він саджатиме на коліно, як у свій час саджав його Джеймс; сина, народженого від нього, який зможе зрозуміти його, бо він буде плоть від його плоті й кров від його крові, зможе зрозуміти й дати йому розраду і стане багатший і освіченіший за нього, бо він матиме від початку більші можливості. Постаріти — як цей кощавий, немічний, сивий дід, що сидить навпроти нього, й лишитися одному як палець з усім своїм багатством, що дедалі зростатиме; втратити інтерес до свого добра, бо воно не має майбутнього й перейде до чужих рук і ротів, стане тішити очі тим, до кого йому зовсім байдуже! Ні! Він вирветься з цього павутиння, він стане вільний, зможе одружитися, матиме сина, якого він встигне виховати, перш ніж стане таким, як оце його батько, що занепокоєно поглядає то на тушковане м'ясо, то на сина.
В такому настрої він пішов до своєї кімнати. Проте, лежачи в теплій постелі між простирал із тонкого полотна, припасених Емілі, він почав гризтися тяжкими спогадами. Уяву його полонила Айріні, з'явилося майже живе відчуття її тіла. Яку він зробив дурницю, побачивши її знову, а тепер його затопила ця хвиля, і йому нестерпно боляче думати про те, що вона з цим нікчемою, із цим підступним крадієм!
VI. ЛІТНІЙ ДЕНЬ
Після першої прогулянки з Айріні в
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів, Джон Голсуорсі», після закриття браузера.