Читати книгу - "Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Хто ти? — спитав він, майже пошепки.
— Той, хто довго чекав, коли ти заговориш, — промовила Істота. Голос її був не гучним, проте могутнім та глибоким.
— Ти… ти — велетень? — запитав Шаста.
— Можеш називати мене й так, — мовив Могутній Голос, — та я аж ніяк не схожий на істоту, яку ви звете велетом.
— Я тебе зовсім не бачу, — сказав Шаста, вдивляючись у темряву. І тут (бо йому раптом спала ще жахливіша думка) він спитав, заледве не криком: — А ти… ти, бува, не той… не мрець? Ой, благаю тебе, йди собі геть, будь ласка. Що поганого я тобі зробив? Ой, чому ж мені так не таланить!
І знову він відчув тепло подиху Істоти не лише на руці, але й на лиці.
— Ось, прошу, — сказала вона. — Бачиш, це ж не подих примари чи духа. Розкажи мені, чому це ти вважаєш, що тобі не щастить.
Цей подих трохи заспокоїв Шасту — отже, він говорить не з небіжчиком. І він розповів, що ніколи не знав своїх справжніх батька й матері, а виріс він у злиднях в одного рибалки, який обходився з ним дуже суворо. І розповів Шаста далі історію своєї втечі й те, як їх переслідували леви і змусили рятуватися вплав, і про всі загрози для них у Ташбаані, і про ніч серед могил, і про те, як вили в пустелі дикі звірі. І розповів він про спеку і спрагу під час мандрів пустелею, і як майже досягли вони мети своєї, коли інший лев напав на них, поранивши Аравіс. А ще про те, як багато часу спливло відтоді, як він востаннє їв.
— Я б не сказав, що тобі не таланить, — сказав Могутній Голос.
— А хіба ж то таланить — натрапити на шляху на стількох левів? — запитав Шаста.
— Лев був лише один, — зауважив Голос.
— Як це один? Я щойно розповів тобі, що було щонайменше два леви першої ночі, і…
— Був лиш один, та він був прудконогий.
— Звідки ти знаєш?
— То був не хто інший, як я. — Шаста від несподіванки роззявив рота і нічого на це не сказав, тож Голос продовжив: — Я був тим левом, який примусив тебе пристати до Аравіс. І я був тим котом, який утішав тебе серед мертвих. Я був той лев, який, поки ти спав, відганяв від тебе шакалів. Я був той лев, який додав коням нової сили, нагнавши на них страху, аби ти встиг вчасно зустріти короля Луна. І я був той лев, якого ти не пам’ятаєш, але який відштовхнув човна, у якому ти, мале дитя на порозі смерті, лежав, аби човен пристав до берега, де сидів старий рибалка, якому тієї ночі не спалось і який тебе взяв за сина.
— Тоді виходить, це ти поранив Аравіс?
— Так, я.
— Але навіщо?
— Дитино! — зауважив Голос. — Я зараз розповідаю тобі твою історію життя, а не її. Кожному я розповідаю лише його історію.
— Хто ти? — спитав Шаста.
— Я — це я і є, — сказав Голос, дуже глибоко і низько, та так, що задрижала земля; і знову: — Я — це я і є, — дзвінко, чітко й радісно, а потім втретє: — Я — це я і є, — прошепотів так лагідно, що ледве було чути, і все ж здавалося, що линуло звідусіль навколо тебе, немовби ці слова прошелестіло листя.
Шаста більше не боявся того, що голос належить звіру, який його може з’їсти, чи того, що це голос примари-мерця. Та його охопив новий і зовсім інший трепет. А ще він відчув радість.
Тим часом чорний туман перетворювався на сірий, а сірий туман — на білий. Ці зміни, мабуть, почалися ще певний час тому, та поки Шаста говорив з Істотою, нічого іншого він не помічав. І ось білизна навколо стала сяючою білизною, від якої доводилось мружити очі. Десь попереду почувся спів птахів, і хлопчик зрозумів, що ніч нарешті закінчилася. Тепер стало добре видно і гриву, і вуха, і голову його коня. На них зліва лилося золотаве світло. Він подумав, що то сонце.
Шаста повернув голову і побачив, що поруч нього крокує Лев, вищий від коня. А кінь, здавалося, його не боїться чи не бачить. Сяйво йшло від Лева. І ніхто не бачив видовища жахливішого або прекраснішого.
На щастя, Шаста все своє життя прожив на крайньому півдні — в Остраханстві — і не чув розповідей, які пошепки передавалися в Ташбаані з вуст у вуста про страшного нарнійського демона, який з’являється в подобі лева. І, звісно ж, він не знав жодної з правдивих історій про Аслана, великого Лева, сина імператора над морями, короля над всіма великими королями Нарнії.
Та одного погляду в лик Лева було досить для того, щоб хлопчик зіслизнув з коня і впав на коліна. Йому несила було говорити, та й нічого він не хотів сказати, бо знав, що нічого говорити йому не треба.
Великий король над всіма королями схилився над ним. Його грива і якісь урочисті дивні пахощі над гривою огорнули хлопця. Лев язиком торкнувся чола Шасти. Хлопчик підняв обличчя — і їхні погляди зустрілися. І цієї миті бліде мерехтіння туману і палюче сяйво Лева сплелися в бурхливій славі, з’єдналися і щезли. Шаста був сам, верхи на трав’яному схилі гори під ясним синім небом. І лунав спів птахів.
Розділ 12
Шаста в Нарнії
«Чи все це мені наснилося?» — дивувався Шаста. Та це не могло бути сном, бо у траві перед собою він бачив глибочезний та велетенський відбиток передньої правиці Лева. Від самої лише думки про вагу створіння, що могло залишити такий глибокий слід, забивало дух. Та було дещо примітніше за його розмір. Тільки-но Шаста поглянув на відбиток, як побачив, що той на очах наповнюється водою. Незабаром слід був повен по самі вінця, а далі вода стала переливатися через край і вниз згори побіг попри нього по траві струмочок.
Шаста нахилився й припав до води. Довго пив, а потім занурив у струмок обличчя і навіть побризкав на волосся водою.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)», після закриття браузера.