Читати книгу - "Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Але ось Гвін, тремтячи всім тілом, тоненько заіржала та підбігла до Лева.
— Ви такий… такий гарний, що нехай краще з’їсте мене ви, якщо вже так хочете, ніж я просто відкину копита, хоча б і від переїдання.
— Моя люба доню, — сказав на те Аслан, обцілувавши її з воістину левовою щедрістю. — А я знав, що ти тут найсміливіша і не змусиш чекати мене. Хай буде з тобою моя радість!
За цим він здійняв голову та заговорив зичним голосом:
— Ігого-Ігого, — звернувся він до коня, — мій бідний, гордовитий, переляканий Ігого, підійди-но ближче. Ще більше, сину мій, не лякайся. Не того страхайся, аби підійти, страхайся того, аби не підійти. Торкнися мене, обнюхай мене. Є в мене і лапи, й хвіст, і вуса, а сам я і є — справжнісінький собі звір.
— Аслане, — тремтячим голосом заговорив до Лева Ігого, — який же я дурень!
— Щасливий той кінь, що усвідомив те змолоду. Втім, як щаслива і кожна людина. Підійди-но, Аравіс, доню! Дивися! М’які лапи мої цього разу тебе не зранять.
— Перепрошую, пане Лев… цього разу? — не второпала Аравіс.
— То я тебе поранив, — роз’яснив Аслан. — І я — той Лев, що з’являвся вам під час усієї подорожі. Чи зрозуміла ти, за що тебе було поранено?
— Ні, пане Лев.
— Подряпини на твоїй спині до останньої краплини втраченої тобою крові повторюють рани на спині рабині твоєї мачухи, яку ти підпоїла сонним зіллям. Її біль ти мала відчути на собі.
— Так, пане Лев. Прошу…
— Питай, моя люба, — підбадьорив її Аслан.
— На які ще неприємності вона наразилася через мене?
— Дитя моє, — похитав головою Аслан. — Я розповідаю тобі твою історію, а не її, бо нікому не дано почути нічого, окрім його власної історії. — Він струсонув головою і заговорив уже веселіше: — Не сумуйте, діти мої. Незабаром ми зустрінемося знов. Але до цього на вас чекає ще один гість.
Із цими словами він одним стрибком заплигнув на паркан та зник, мов і не було.
Хоч як не дивно, але в друзів не виникло жодного бажання обговорювати його появу — вони неквапливо розійшлися по різних кутках і там ходили собі на самоті туди-сюди, обмірковуючи несподівану зустріч.
Десь за півгодини обох коней покликали на задній двір перехопити смачненького з того, що приготував для них пустельник, коли Аравіс, яка все ще гуляла подвір’ям, була налякана звуками сурми, що пролунали з-за огорожі.
— Хто там? — прокричала вона.
— Його королівська високість, принц Кор Древлянський, — сповістив герольд.
Аравіс відсунула засув і прочинила хвіртку, трохи позадкувавши, аби дати дорогу незнайомцям.
Спочатку на подвір’я зайшли двоє вояків з алебардами та стали обабіч від воріт. За ними увійшли герольд і сурмач.
— Його королівська високість, принц Кор Древлянський, просить аудієнції в леді Аравіс, — оголосив герольд. За цим він і сурмач відійшли вбік і вклонилися, солдати відсалютували, і на подвір’я заїхав сам принц. Супровід його вклонився, і всі четверо вийшли, зачинивши за собою хвіртку.
Принц вклонився, але, як на принца — якось незграбно. Аравіс присіла в граційному реверансі (до речі, остраханський реверанс зовсім не нагадує наш) — він вийшов у неї дуже гарно, бо, звісно, вона добре зналася на таких речах. Глянувши вгору, вона нарешті змогла розгледіти, що за людина був той принц.
Перед нею стояв ще зовсім хлопчик. Голова його була непокрита, а світле волосся вінчала тонка золота смужка, ледь товща за дріт. Верхня туніка його була пошита із білого батисту, тонкого, мов шийна хустка, а крізь нього просвічувалося яскраво-червоне спіднє вбрання. Його ліва рука, що лежала на вкритій емаллю рукояті меча, була перев’язана.
Аравіс ковзнула поглядом по його обличчю, перш ніж розтулити від подиву рота й скрикнути:
— Овва! Та це ж Шаста!
Хлопець від того вмить зашарівся та швидко почав виправдовуватися:
— Послухай-но, Аравіс, я сподіваюся, ти не подумала, що я з’явився до тебе ось так, із сурмачем та всім тим супроводом, аби справити на тебе враження чи вдати, що тепер я зовсім інший, чи ще щось… бо я б краще прийшов до тебе у своєму старому одязі, та його весь спалили, а мій батько сказав…
— Твій батько? — здивувалася Аравіс.
— Так, виходить, що король Лун — мій батько, — кивнув Шаста. — Я мав би й сам здогадатися: Корін схожий на мене, мов дві краплі води. Ми з ним близнюки, розумієш. До речі, й звати мене Кор, а не Шаста.
— Рідне ім’я тобі більше личить за Шасту, — промовила Аравіс.
— За звичаєм, імена братам даються схожі, — відповів Шаста (або, як ми тепер повинні його називати, принц Кор). — Наприклад, Дар і Даррін, Кол і Колін тощо.
— Шасто… я маю на увазі, Коре, — урвала його Аравіс. — Помовч трохи і послухай. Тепер моя черга тобі про щось сказати. Мені дуже шкода, що я поводилася, мов остання свиня. Але це не тому, що ти тепер принц, я змінила свою думку ще до того, як про це дізналася, тоді коли ти повернувся рятувати мене від Лева.
— Насправді він зовсім не збирався тебе вбивати, той Лев, — відповів Кор.
— Я знаю, — промовила Аравіс, киваючи.
На мить запала тиша, спокійна й урочиста, коли діти збагнули, що обоє встигли познайомитися з Асланом.
Несподівано Аравіс згадала про перев’язану руку Кора.
— О Коре! — вигукнула вона. — Я зовсім забула! Ти ж брав участь у битві! Це там тебе було поранено?
— То зовсім не рана, а так, лише подряпина, — цього разу трохи зверхньо мовив Кор. Але одразу ж відкинув усю зарозумілість і розсміявся. — Чесно кажучи, то навіть і не справжня рана. Здер клаптик шкіри із суглобів на пальцях — так поранитися може кожний дурень, навіть не лізучи в битву.
— Але ж ти поліз, — зауважила Аравіс. — Напевне, то було чудово.
— То було зовсім не так, як мені уявлялося, — щиро відповів Кор.
— Але Ша… я маю на увазі, Коре, ти ж мені так і не розповів ще про короля Луна і про те, як ви дізналися, хто ти є насправді.
— Що ж, сідаймо, — запропонував Кор. — Бо це досить довга історія. Але ж знаєш що: батько мій — чудова людина, і навіть коли б він не був королем, я був би не менше — чи зовсім трохи менше — щасливим, що
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)», після закриття браузера.