Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
У пані Сильвере була чарівна, дуже жіночна спальня. Між меблями на стінах висіло декілька рисунків і пастельних робіт. Сильвере окинув їх поглядом полководця.
— Зніміть звідти отого Ренуара і повісьте туди Деґа. Ренуара повісимо над туалетним столиком замість малюнка Берти Моризо. Його взагалі заберіть геть. Штору справа трохи засуньте. Ще трохи… отак, тепер тут хороше освітлення.
Він мав рацію. Золотисте світло з напівзасунутої штори надавало картині чарівності та теплоти.
— Стратегія, — пояснив Сильвере, — це половина успішного продажу. Ходімо.
І він почав інструктувати мене щодо своєї стратегії. Твори, що він їх сьогодні хотів показувати, я мав заносити в кімнату з мольбертами. Після четвертої чи п’ятої картини він попросить мене принести з кабінету Деґа. Я ж мав нагадати йому, що картина висить у спальні пані Сильвере.
— Якнайбільше розмовляйте французькою, — напучував він мене. — Але коли я вас запитаю про картину, відповідайте англійською, щоб клієнт усе зрозумів.
У двері подзвонили.
— Це він, — сказав Сильвере. — Чекайте тут, нагорі, поки я вас покличу.
Я повернувся до кімнати, де на дерев’яних стелажах одна біля одної стояли картини, і сів на стілець. Сильвере пішов униз зустрічати клієнта. Тут було лише одне віконечко з матовим склом, та й те густо заґратоване. Мені здавалося, ніби я сиджу в тюремній камері, де для різноманітності зберігалися картини за сотні тисяч доларів, — це, звісно ж, суттєво змінювало її вигляд. Молочне світло нагадувало мені каземат, у якому я через нелегальне перебування без документів просидів у Швейцарії два тижні, — типове правопорушення для кожного емігранта. Там було чисто, камеру опалювали і смачно годували — я б охоче просидів там значно довше. Але однієї буремної ночі рівно через два тижні мене відвезли до Аннмасса, що на кордоні з Францією, дали одну цигарку і добрячого копняка: «Марш до Франції! І щоб у Швейцарії ноги твоєї ніколи не було!»
Мабуть, я задрімав. Задзеленчав дзвоник. Водцрчас я почув, як Сильвере із кимсь розмовляє. Я зайшов усередину. Там сидів огрядний чоловік із великими червоними вухами і маленькими свинячими очима.
— Мсьє Росс, — соловейком проспівав Сильвере. — Принесіть, будь ласка, світлий пейзаж Сислея.
Я приніс картину і поставив її перед ними. Сильвере довго мовчав, спостерігаючи крізь вікно за хмарами.
— Подобається? — запитав спроквола. — Одна з найкращих картин Сислея. «Паводок» — мрія кожного колекціонера.
— Лайно, — зронив клієнт іще знудьгованіше за Сильверса.
Антиквар усміхнувся:
— Та й критика відповідна.
— Мсьє Росс, — звернувся він до мене французькою. — Заберіть, будь ласка, цього розкішного Сислея.
Я ще хвильку почекав, думав, Сильвере загадає ще щось принести. Але оскільки він нічого не сказав, я вийшов з кімнати, встигнувши почути, як Сильвере звернувся до гостя:
— Ви сьогодні не в настрої, містере Купер. Відкладімо все до наступного разу.
«Але ж і хитро, — думав я у молочному світлі своєї камери, — тепер доведеться Куперу попріти». За деякий час мене знову покликали; я заносив картини одну за одною, а вони курили «Партаґас» — найкращі Сильверсові сигари. Нарешті настав час і моєї репліки.
— Містере Сильвере, цього Деґа тут немає, — сказав я.
— Як це немає? Звісно ж, він тут.
Я підійшов ближче, нахилився до його вуха і досить чітко прошепотів:
— Картина нагорі, у спальні місіс Сильвере…
— Де?
Я повторив французькою, що картина висить у спальні пані Сильвере.
Сильвере стукнув себе по чолу.
— Ой, точно, мені це зовсім з голови вилетіло. Тоді нічого не вийде…
Моєму захопленню не було меж. Сильвере знову передав ініціативу Куперу. Він не сказав, щоб я приніс картину, не пояснив, начебто збирається подарувати її дружині чи що робота вже належить їй. Він просто облишив цю тему і вичікував.
Я знову пішов у свою комору і почав чекати. Мені здавалося, що Сильвере тримає на гачку акулу, і я не міг сказати напевне, чи вона його не проковтне. Щоправда, в антиквара позиція була вигідніша. Єдине, що могла зробити акула, це перегризти жилку і втекти. Що Сильвере продасть щось дешевше, було виключено. Хоча акула і вдавалася до вигадливих спроб. Оскільки двері були трохи відчинені, я чув, як розмова перейшла в економічне русло, потім зайшлося і про воєнний стан. Акула пророкувала найгірше: банкрутство біржі, борги, нові видатки, нові битви, кризи і навіть загрозу комунізму. Словом, краху зазнає все. Тільки готівка збереже свою вартість. Для переконливості він навіть згадав про важку кризу тридцятих років: хто мав готівку, той почувався, як справжній король, — міг усе купити за півціни, за третину чи й за чверть. Акула замислено зауважила:
— А предмети розкоші, як от меблі, килими чи картини — навіть за десяту частину вартості.
Сильвере незворушно запропонував коньяк.
— А потім ці речі знову подорожчали, — сказав він. — А гроші знецінилися. Ви й самі добре знаєте, що гроші нині на половину дешевші за тодішні. Натомість вартість картин зросла вп’ятеро і навіть більше. — Він засміявся солодкуватим фальшивим сміхом. — Так, так, інфляція! Вона почалася дві тисячі років тому і триває досі. Так уже повелося — цінності зростають, гроші падають.
— Тому не треба ніколи нічого продавати, — з радісним гарчанням відбила удар акула.
— Якби це було можливо, — спокійно відповів Сильвере. — Я й так продаю так мало, що годі й уявити. Але мені необхідний оборотний капітал. Запитайте в моїх клієнтів. Для них я справжній благодійник. Нещодавно за подвійну ціну відкупив у одного з них полотно Деґа з танцівницею, яке продав був йому п’ять років тому.
— У кого? — поцікавилася акула.
— Цього я вам, звісно ж, не скажу. Ви ж не хочете, щоб я на кожному кроці розповідав, за скільки і що саме ви у мене купуєте?
— А чом би й ні? — Акула була сильним суперником.
— Більшість клієнтів цього не люблять. А я мушу на них орієнтуватися. — Сильвере вдав, ніби хоче вставати. — Шкода, містере Купере, що ви нічого тут не знайшли. Можливо, іншим разом. Але ціни, звісно ж, я не зможу довго тримати на одцому рівні, ви ж це розумієте?
Акула теж підвелася.
— Хіба у вас не було ще одцого Деґа, що ви мені хотіли його показати? — запитав він недбало.
— Ах, ту картину, що у спальні моєї дружини? — Сильвере вичекав кілька секунд. А потім я почув дзвінок. — Моя дружина у своїй кімнаті?
— Ні, вона пішла півгодини тому.
— Тоді принесіть того Деґа, який висить поруч із дзеркалом.
— Містере Сильвере, боюся, це так швидко не вийде, — відповів я. — Вчора прибив її до стіни ще однією планкою, бо вона міцно не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.